DEAN R. KOONTZ

A halottlátó

A mű eredeti címe: Odd Thomas

Copyright © 2003 by Dean R. Koontz

Magyar kiadás © Animus Kiadó 2005

A fordítás a Bantam Books 2003-as kiadása alapján készült

Fordította: Danyi Andrea

Borítóterv: Beleznai Kornél

Kiadta az Animus Kiadó 2005-ben

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Tipográfia, nyomdai előkészítés: Scriptor Kft

A nyomtatás és a kötés a debreceni

ALFÖLDI NYOMDA Rt. munkája

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

ISBN 963 9563 56 0

1. fejezet

Odd Thomas a nevem, bár korunkban, amikor az embereket mindennél jobban izgatja a hírnév, nem hiszem, hogy bárkit is érdekelne, ki vagyok.

Nem vagyok ünnepelt híresség, sőt egyik szülőm sem az. Nem vettem nőül ismert lányt, és tulajdonképpen sosem volt közöm senkihez, aki egy kicsit is híres lett volna. De nem is vágyom erre.

Valójában annyira nem vagyok ünnepelt sztár, hogy mondjuk a People magazin szerkesztőinek nemcsak hogy nem jutna eszükbe rólam cikket közölni, de még azt is megtiltanák, hogy előfizessek a lapra, attól tartva, hogy egy hozzám hasonló senki lerontja az imázsukat.

Húszéves vagyok. A felnőttek szemében még gyereknek látszom, a gyerekek azonban már bizalmatlanul méregetnek, kirekesztenek a gyermektársadalomból.

Mostanában tehát csak a huszadik születésnapjukat már betöltött, de a huszonegyediket még el nem ért férfiak és nők társasága nyújt számomra menedéket.

Az igazság azonban az, hogy nekem nincs mondanivalóm számukra. Egyáltalán nem foglalkoztatnak azok a dolgok, amelyek a mai húszéves amerikaiakat. Talán csak egyet, a túlélést kivéve.

Különös életet élek.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy az életem jobb, mint másoké, csak arra céloztam, hogy az életem nem szokványos. Furcsa dolgok történnek velem, olyasmik, amik soha nem esnek meg másokkal.

Például soha nem kezdtem volna e memoár megírásába, ha nem utasít erre egy majd' kétszáz kilós férfi, akinek bal kezén hat ujja van.

A férfi neve P. Oswald Boone, de mindenki csak Kicsi Ozzie-nak hívja, az apja, a Nagy Ozzie után.

Kicsi Ozzie-nak van egy Őrült Chester nevű macskája, akit imád. Annyira, hogy ha Chester valaha is egy autó kereke alatt végezné, nem hinném, hogy Kicsi Ozzie túlélné a megrázkódtatást.

Én személy szerint nem túlságosan rajongok Őrült Chesterért, elsősorban azért, mert már többször a cipőmre pisilt.

Ozzie később próbálta a macska vétkét kimagyarázni előttem, de nem volt túl hiteles. Hogy hihetnék el neki bármit, mikor többek között azt állítja, hogy Chester ötvennyolc éves?

Később majd megértik, hogy miért nem jelenhet meg ez a kézirat még életemben, ami sajnálatos módon azzal is jár, hogy a jogdíjaktól elesem. Kicsi Ozzie szerint irodalmi munkásságom termését Chesterre kéne hagynom, aki, véleménye szerint, mindannyiunkat túl fog élni.

Én azonban inkább valaki mást fogok választani. Olyasvalakit, aki nem szokott lepisilni.

Egyébként sem a pénz miatt írok, hanem azért, hogy megőrizzem elmém épségét, és megtudjam, képes vagyok-e meggyőzni magamat arról, hogy az életemnek van célja és értelme, amely igazolja létemet.

Ne aggódjanak, az előbbihez hasonló elkalandozások nem lesznek sem hosszúak, sem szomorúak, P. Oswald Boone ugyanis határozottan megkért, hogy a mű könnyed stílusban íródjon.

- Ha nem így lesz - mondta Ozzie -, rád ülök mind a száznyolcvan kilómmal, és akkor hiába tiltakozol, hogy nem akarsz meghalni.

Az elején nem ment túl jól a könnyed stílus, mire Ozzie azzal vádolt, hogy megbízhatatlan narrátor vagyok. - Gondolj csak Agatha Christie-re! Például Az Ackroyd-gyilkosság című könyvre. Egyes szám első személyben íródott, a kedves elbeszélőről pedig a végén kiderül, hogy ő maga Roger Ackroyd gyilkosa!

Én azonban nem vagyok gyilkos. Nem tettem semmi olyat, amit önök elől el kéne rejtenem. Narrátori megbízhatatlanságom maximum abban áll, hogy bizonyos igéket nem a megfelelő igeidőben használok.

Emiatt azonban ne aggódjanak, mert az igazság így is hamarosan kiderül.

Most viszont jobb, ha folytatom a történetet. Kicsi Ozzie és Chester csak azután lép majd színre, hogy a tehén felrobban.

A történet egy keddi napon kezdődik.

Az olvasó számára ez közönséges hétköznap, nekem azonban, a többi hat naphoz hasonlóan, rejtélyekkel és rettegéssel teli kaland. E kijelentéssel egyáltalán nem az a szándékom, hogy romantikus fényben tüntessem fel az életemet, csupán a tényeket közlöm. A sok rejtély csupán bosszantóan hat rám, a túl sok kaland kifáraszt, és utálok rettegni.

Azon a kedd reggelen ötkor csörgött az ébresztőórám. Éppen a bowlingpályán heverő halottakról álmodtam, amikor a vekker megszólalt.

Általában nem szoktam beállítani az ébresztőórát, mert saját belső órám eléggé megbízható. Ha például pontban ötkor akarok felébredni, elalvás előtt háromszor azt mondom magamnak, hogy 4 óra 45 perckor ébren kell lennem.

Azért éppen ekkor, mert évekkel ezelőtt rájöttem, hogy belső órám sajnos tizenöt percet késik.

A bowlingpályán heverő halottak három éve havonta egyszer-kétszer megjelennek álmomban, a részletek azonban nem eléggé világosak. Erre még várnom kell, de remélem, nem túl sokáig.

Tehát ötkor ébredtem, felültem az ágyban, és azt mondtam:

- Védelmezz, hogy szolgálni tudjak. - Ez volt a reggeli ima, amit még Sugars nagyitól tanultam kisgyerekkoromban.

Pearl Sugars anyám anyja volt. Ha apám anyja lett volna, engem most Odd Sugarsnek hívnának, ami csak tovább komplikálta volna életemet.

Sugars nagyi rendszeresen alkudozott és beszélgetett Istennel. Úgy nevezte, „az öreg szőnyegkereskedő”.

Minden pókerjátszma előtt megígérte az Úrnak, hogy ha nyer, terjeszteni fogja a szent igét, vagy elosztja az elnyert pénzt az árvák között. A kártyanyereségek élete végéig fontos bevételi forrást jelentettek számára.

A nagyi elég keményen ivott, és a pókeren kívül még számos szórakozása volt, így aztán nem maradt túl sok ideje Isten igéjének hirdetésére, holott ígéretet tett rá. Hitte, hogy Isten szinte elvárja, hogy néha becsapják, amiben ő készséggel állt a szolgálatára.

Az Urat be lehet csapni, sőt akár büntetlenül meg lehet úszni a dolgot, de csak ha kellő eleganciával teszi az ember. Ha fantáziával és lelkesedéssel éljük az életünket, Isten is velünk játszik, hogy lássa, mi lesz a következő lépésünk. Számos esetben hajlandó szemet hunyni bizonyos dolgok felett, ha egyébként jól szórakozik butaságainkon. Nagyi szerint ez a magyarázat arra, miért van annyi idiótának szerencséje az életben.

A nagyit, annak ellenére, hogy favágókat is képes volt az asztal alá inni, rendszeresen megnyerte a pókerarcú profik elleni kártyapartikat, a fizika törvényszerűségeinek határait feszegetve vezette autóit, és imádta a zsíros sertéshúst, békében, álmában érte a halál hetvenkét éves korában. Az ágya melletti kis szekrényen egy majdnem üres brandysüveget és kedvenc írójának egyik könyvét találták, arcán pedig nyugodt mosoly ült.

A rendelkezésre álló bizonyítékok tehát azt mutatták, hogy nagyi és az Úr kitűnően megértették egymást.

Én azonban örültem, hogy megértem azt a keddi reggelt, amikor a hajnali sötétségben felébredtem. Felkapcsoltam az éjjeli lámpát, és körülnéztem a helyiségben, amely egyszerre szolgált hálószobámul, nappaliként, konyhaként és ebédlőként. Sosem keltem ki az ágyból, amíg meg nem győződtem arról, hogy valóban egyedül vagyok.

De csak Elvis volt ott, aki mosolyogva mutatott felém kinyújtott ujjával.

Bár szívesen laktam a nagyméretű garázs felett, amelyet akár otthonosnak is mondhatnék, távolról sem reméltem, hogy az Architectural Digest egy napon exkluzív fotósorozatot közöl lakásomról. Ha egyik lakásvadászuk véletlenül bekukkantana hozzám, bizonyára keserűen állapítaná meg, hogy mennyire puritán, sőt jellegtelen az otthonom.

Elvis életnagyságú papírfigurája ezúttal ott állt, ahol hagytam. Előfordult ugyanis, hogy éjszakánként megmozdult vagy megmozdították.

Őszibarack-illatú szappannal és samponnal fürödtem, amelyet Stormy Llewellyntől kaptam, akinek a valódi neve Bronwen, de azt nem igazán szereti.

Az én nevem azonban valóban Odd.

Az anyám szerint a nevemet elírták a születési anyakönyvi kivonatomban. Néha azt állítja, hogy Toddra akartak keresztelni, máskor azonban azt, hogy eredetileg Dobb lettem volna, csehszlovák nagybátyám után.

Az apám viszont határozottan állítja, hogy Oddnak akartak keresztelni, de sosem mondta el, miért. Azt azonban mindig hozzáteszi, hogy nincs csehszlovák bácsikám. Anyám ragaszkodik ahhoz, hogy igenis van, csak azt nem értem, miért nem találkoztam soha vele, sőt Cymryvel sem.

Cymry anyám húga, de apám szerint sosem ment férjhez, így nem lehet nagybácsikám. Szerinte a nő lökött, de hogy ezen pontosan mit ért, azt nem tudom.

Az anyám mindig iszonyú dühös lesz, ha azt állítják a húgáról, hogy lökött. Cymryt mindig Isten ajándékának nevezi, de többet nem hajlandó beszélni a témáról.

Nevemet nem találtam furcsának, mert mire rájöttem, hogy igen szokatlan nevet viselek, már egészen hozzám nőtt.

Stormy Llewellyn és én nemcsak barátok vagyunk, hanem egymás lelki társai is. Ezt az is bizonyítja, hogy egy karneváli jövendőmondó automata kártyája szerint örökre együtt leszünk. Egymásnak vagyunk teremtve.

És mindkettőnknek ugyanolyan anyajegyünk van.

A kártyákon és az anyajegyeken túl pedig őrülten szeretem. Még egy szikláról is hajlandó lennék leugrani, ha ő azt mondaná.

Szerencsémre Stormy nem az a fajta nő, aki dobálózik az ilyen kérésekkel, és nem vár el lehetetlen dolgokat a barátaitól.

Erkölcsi kérdésekben hihetetlen tud lenni. Egyszer például egy teljes napon át azon gondolkodott, vajon megtartsa-e azt az ötven centet, amit egy telefon nyílásában talált. Végül mégsem tette el a pénzt, hanem feladta postán a telefontársaságnak.

Visszatérve a szikláról való leugráshoz, nem arra céloztam, hogy félnék a haláltól, csak még nem állok készen a vele való találkozásra.

Őszibarack-illatúan, ahogy Stormy is kedvel, megettem egy áfonyás muffint, elköszöntem Elvistől, és elindultam munkába a Pico Mundo Grille-be.

Pico Mundo városa Kalifornia déli részén található, ahol márciusban már majdnem megsül az ember, augusztusban pedig szinte a bőrét is levenné, akkora a hőség.

Az óceán pedig olyan távol van innen, messze nyugatra, mint a Nyugalom Tengere a Holdon.

Előfordult, hogy amikor a város külső területein újabb lakópark építésébe fogtak, az építőmunkások a talaj mélyebb rétegeiben tengerikagylótelepek nyomára bukkantak, ami azt jelenti, hogy az őskorban a területet víz borította.

Ha az ember a füléhez szorít egy ilyen kagylót, a szél morajlását hallja, nem pedig a tenger hullámainak zaját, mintha a kagyló elfelejtette volna, honnan származik.

Az apró apartmanomból lefelé vezető lépcső alján, Penny Kallisto várakozott a kora reggeli napsütésben. Piros tornacipőt, fehér sortot és ujjatlan, fehér blúzt viselt.

Pennyn nem látszott a kiskamaszokra oly gyakran jellemző kétségbeesés. Életvidám, tizenkét éves kislány volt, csupa játékosság és kíváncsiság.

Ezen a reggelen azonban komolynak tűnt. Kék szeme sötéten csillogott.

A tizenöt méterre álló másik ház felé pillantottam, ahol főbérlőm, Rosalia Sanchez arra várt, hogy minél előbb meglátogassam és megerősítsem, hogy nem tűnt el az éjszaka folyamán. Nem volt neki elég, ha látta magát a tükörben, ettől még ugyanúgy félt.

Penny egyetlen szó nélkül elfordult a lépcsőtől, és elindult a ház eleje felé.

Penny vibrált és elsötétült, ahogy elhaladt a két hatalmas kaliforniai fenyő alatt.

Nem akartam szem elől veszíteni, ezért utána siettem. Mrs. Sancheznek ma egy kicsit még várnia kell, rettegését csak később tudom csillapítani.

Penny elhaladt a ház mellett, végigment a kocsifelhajtón, és egy madárfürdetőhöz lépett az előkertben. A medence körül Rosalia Sanchez különböző méretű és formájú tengeri kagylókat helyezett el. Penny lehajolt, kiválasztott egy szép nagyot, majd átnyújtotta nekem.

A kagyló kívülről barna és fehér színű volt, fényes belseje pedig gyöngyházszínben csillogott.

Penny úgy tett, mintha a kagyló még a kezében lenne, és a füléhez emelte. Szerette volna, ha én is ezt teszem.

Amikor a fülemhez emeltem, sem a tenger, sem a szél morajlását nem hallottam.

Vadállati hörgés hangjai jöttek a mélyéről, egyre sürgetőbben, egyre vadabb vágyakozással.

Hirtelen jéggé dermedtem a félelemtől.

Penny számára arckifejezésem láttán nyilvánvalóvá vált, hogy hallom, amit meg akart mutatni. A kislány átlépdelt a füvön a járdához. Megállt a szélén, és nyugat felé, a Marigold Lane irányába pillantott.

A gonosz már közeledett, de még nem tudhattam, milyen álarcot visel.

Szél sem lebbentette az utcát szegélyező fák leveleit. A környéken minden mozdulatlan volt.

Mrs. Sanchezéhez hasonlóan az utca minden háza viktoriánus stílusban épült. 1900-ban, amikor Pico Mundót alapították, a környék lakosai többnyire a keleti partról települtek ide, és láthatóan jobban kedvelték a hűvösebb, csapadékosabb partvidék építészetét. Talán öntudatlanul is a régihez hasonlatossá akarták tenni új lakóhelyüket.

Az ember azonban nem mindig választhatja meg, mit visz magával a hosszú útra, és mit nem. Legjobb szándékunk ellenére is akad a poggyász mélyén sötét titok és kétségbeesés.

Penny Kallisto megérezhette a félelmemet, mert megfogta a kezemet.

Hálás voltam kedvességéért. Puha kézszorításából erőt meríthettem.

Hirtelen hatalmas robaj ütötte meg a fülemet a kanyaron túlról. Amikor végre felismertem az autót, lelkemben már nemcsak félelem, hanem szomorúság is kavargott.

Az 1968-as Pontiac Firebird 400-at szerető gondoskodással alakították át. A kétajtós, sötétkék kabrió csillogva gurult felénk a napfényben.

Harlo Landerson és én ugyanabba a gimnáziumba jártunk. Már akkor is megvolt ez a kocsija, és az évek alatt addig-addig szépítgette, amíg ugyanolyan nem lett, mint 1967 őszén, amikor kigördült az autógyárból.

A kissé szégyenlős Harlo azonban nem azért gürcölt annyit az autóján, hogy ezzel fogjon magának csajokat, vagy elismerést vívjon ki a környezetében. Nem voltak ilyen ambíciói. Sőt illúziói sem, hogy egy napon kiemelkedhet a hierarchia alsó régióiból.

A 335 lóerős, V-8-as motorral felszerelt Firebird nyolc másodperc alatt gyorsult száz kilométeres sebességre. Harlo azonban nem volt versenyző alkat, nem szerette a kerekek csikorgását hallgatni. Azért áldozott ennyi időt, pénzt és munkát a Firebirdre, mert az autó szépsége és tudása lenyűgözte. Szívből, szenvedéllyel végezte az autó ápolását.

Néha azt gondoltam, hogy a Pontiac azért foglal el ilyen központi szerepet Harlo életében, mert nincs más, akit igazán szerethetne. Anyja meghalt, amikor ő alig hatéves volt, apja pedig részeges disznó volt, és sosem törődött a fiával.

Az autó azonban nem tudta viszonozni a szeretetét. De ha az ember ennyire egyedül van, a króm és a festék csillogása, a motor lágy berregése is tűnhet a szeretet viszonzásának.

Harlo és én nem voltunk igazán jó barátok, csupán haverok. Kedveltem őt. Csendes fickó volt, de én szimpatikusabbnak találtam, mint a népszerűséget hajhászó, üresfejű, nagyszájú kölyköket az iskolában.

A járda szélén álldogálva felemeltem kezemet, és intettem neki.

A gimnázium befejezése óta keményen dolgozott. Reggeltől estig teherautókat rakodott ki a Super Foodnál, azután a raktárból a polcokra pakolta az árut.

Előtte hajnali négykor még kihordta az újságot Pico Mundo keleti részének több száz házába. Hetente egyszer pedig minden egyes házhoz kézbesített egy reklámszórólapokat és kedvezményre jogosító kuponokat tartalmazó csomagot.

Ma reggel csak újságot hordott ki, egy kézzel dobta a bejárathoz az összehajtott, tasakba tett Maravilla County Times keddi számát.

Amikor a szemközti házhoz ért, Harlo lefékezte a Pontiacot.

Penny és én odasétáltunk az autóhoz.

- Jó reggelt, Odd. Hogy vagy ezen a verőfényes napon? - kérdezte.

- Rosszul - feleltem. - Szomorú vagyok és zavarodott.

Harlo aggódva nézett rám. - Mi a baj? Tehetek valamit érted?

- Már tettél valamit - feleltem.

Elengedtem Penny kezét, behajoltam a Firebirdbe, leállítottam a motort, és kihúztam a kulcsot a gyújtásból.

Harlo döbbenten kapott a kulcs után, de én ügyesebb voltam. - Hé, Odd, ne marhulj már! Nem érek rá baromságokra! Sok dolgom van!

Még sosem hallottam Penny hangját, de a kislány - lelkének minden gazdagságával - mintha mégis beszélt volna hozzám.

Amit Harlo Landersonnak mondtam, azt a kislány súgta nekem:

- A vére a zsebedben van.

Egy ártatlan embert biztosan megdöbbentett volna váratlan kijelentésem, Harlo azonban csak bámult rám, félelem csillogott a szemében.

- Azon az éjszakán - mondtam - magaddal vittél három fehér filcdarabot.

Harlo - kezével még mindig a Pontiac volánját fogva - nem nézett rám, egyre csak bámult kifelé a szélvédőn, mintha azzal rávehetné az autót az elindulásra.

- Amikor végeztél a lánnyal, szűz vérét felitattad a filcdarabokkal.

Harlo összerándult. Arca - talán a szégyentől - elvörösödött.

Dühösen beszéltem tovább:

- Ezek a textildarabok azóta megszáradtak, besötétedtek.

Harlo egyre erőteljesebben reszketett.

- De az egyiket mindig magadnál tartod. - Hangom remegni kezdett. - Szívesen szagolgatod. Istenem, Harlo, előfordul, hogy a szádba teszed, és rágcsálod.

Harlo kinyitotta a kocsi ajtaját, és elrohant.

Nem én vagyok a törvény, sőt a vigyázó igazság sem. Nem én vagyok a megtestesült bosszúállás. Fogalmam sincs, mi vagyok, és miért teszem, amit teszek.

Az ehhez hasonló pillanatokban azonban úgy érzem, muszáj cselekednem. Mintha valami szent őrület szállna meg.

Amikor Harlo kirontott a Pontiacból, Penny Kallistóra pillantottam, és láttam a fojtogatás nyomait a torkán, amelyek első találkozásunkkor még láthatatlanok voltak számomra. A nyakára tekert ruhadarab mélyen bevágódott a húsába, mutatva, milyen dühvel próbálta a férfi megfojtani a lányt.

Belém hasított a fájdalom, és Harlo Landerson után vetettem magam, aki iránt cseppnyi sajnálatot sem éreztem.

2. fejezet

Harlo Landerson egyre csak futott, át a füvön, át a betonon, kerítéseken átugorva, majd hirtelen megbotlott, de újra talpra állt. Berohant egy keskeny sikátorba, és átugrott egy falon.

Kíváncsi voltam, hová megy. Nem tudott elfutni sem előlem, sem az igazság elől, de legfőképpen önmaga elől nem.

A falon túl egy kert volt medencével. A medence túloldalán, a ház teraszán, egy elhúzható ajtó üvege mögött egy fiatal nő ült pizsamában, kezében bögrével.

Amikor Harlo észrevette a megdöbbent asszonyt, irányt változtatott és felé indult. Lehet, hogy úgy döntött, túszt szed, mert biztos, hogy nem a kávét kívánta meg.

Utolértem, elkaptam a trikóját, és lerántottam a lábáról. Mindketten a medence mély vizébe zuhantunk.

A vizet egyáltalán nem éreztem hidegnek. A medence aljától elrugaszkodtunk, és felfelé menet Harlo egyre csak rugdosott, csapkodott. Aztán nem tudom, hogyan, a könyökével vagy a térdével, de erősen torkon vágott.

Bár a víz erősen tompította ütésének erejét, hirtelen hatalmasat nyeltem a klóros vízből. Elengedtem Harlót, és lassan a felszínre sodródtam.

Harlo a medence szélén volt, én pedig a közepén. Elkapta a korlátot, és felhúzta magát.

Erőteljes karcsapásokkal eredtem utána, miközben prüszkölve próbáltam kitisztítani az orromat.

Egyébként gyűlölöm a vizet, sőt minden vízi sportot, különösen azóta, hogy tizenhat éves koromban egy különösen lehangoló éjszakán arra riadtam fel, hogy két halott férfihoz láncoltak, majd kidobtak egy csónakból a Malo Suerte-tavon.

A mesterséges tó Pico Mundo városhatárán kívül fekszik, jelentése pedig „balszerencse”. A gazdasági válság után építették, és állítólag egy kétes hírű politikusról nevezték el. Bár több ezer történet kering szeszélyes vizeiről, senki sem tudja, mikor és miért kapta hivatalosan a Malo Suerte nevet.

A tóval kapcsolatos dokumentumok elégtek 1954-ben a bíróság épületével együtt, amikor egy Mel Gibson nevű férfi azért tiltakozott, mert adóhátralék miatt elvették az ingatlanát. Mr. Gibson a gyújtogatást választotta a tiltakozás formájául.

Az illetőnek semmi kapcsolata nem volt az ausztrál színésszel, sőt jelentések szerint nem tartották sem tehetségesnek, sem külsőre vonzónak.

Néhány fürge csapással sikerült partot érnem. Gyorsan kimásztam a vízből.

Harlo Landerson meglepődve tapasztalta, hogy a tolóajtó zárva van.

A pizsamás nő is eltűnt.

Harlo ekkor néhány lépést hátrált, hogy erőt gyűjtsön, aztán nekirontott az ajtónak.

Reménykedtem, hogy fröcsögni fog a vére, leválnak a végtagjai, vagy levágja a fejét az üveg, de nem így történt, ugyanis a biztonsági üveg ezer apró darabra tört. Harlo sértetlenül zuhant az ablakon túli helyiségbe.

Ahogy beléptem utána a házba, ropogott az üveg a talpam alatt, és égett szagot éreztem.

A családi ház nappalijában találtam magam, ahol minden bútort a nagy képernyős tévé felé fordítottak.

A nappali egy térben volt a konyhával, a háziasszony pedig szemlátomást úgy gondolta, számára egy ilyen helyzetben a legmegfelelőbb védőbástya a konyha. Egyik kezével a telefont, a másikkal egy henteskést markolt.

Harlo megállt a két helyiség között a küszöbön, és próbálta eldönteni, mit tegyen. Nem tudom, vajon félt-e attól, hogy a huszonegynéhány éves háziasszony, édes macis pizsamájában valóban képes őt élve kibelezni.

A nő vadul hadonászott a késsel, miközben ordibált a telefonba:

- Itt van bent! Itt áll velem szemben!

A háta mögött, a pulton, a kenyérpirítóból füst szállt felfelé. A levegőben eper, égett gumi és füst szaga keveredett. Elég rosszul indult a nap szegény nőnek.

Harlo ekkor hozzám vágott egy bárszéket, és kirohant a nappaliból, a ház eleje felé.

Elhajoltam a szék elől, majd Penny gyilkosa után vetettem magam.

A hátam mögül a nő kiabálását hallottam.

- Stevie, zárd be az ajtód! Zárd be!

Mire a lépcsők aljához értem, Harlo már az első fordulónál járt.

Már értettem, miért felfelé indult, és nem hagyta el a házat: a második emeleten egy öt év körüli, elkerekedett szemű kisfiú állt pizsamanadrágban. Törékenynek és védtelennek tűnt, ahogy egyik lábánál fogva tartotta kék színű maciját.

Kitűnő túsz lehet belőle.

- Stevie, zárd be az ajtódat!

A kisfiú elejtette a plüssmacit, és szobája felé szaladt.

Harlo már a második sor lépcsőn mászott felfelé.

Igyekeztem a nyomában maradni.

Jobban féltem, mint zsákmányom, mert nekem volt vesztenivalóm, elsősorban Stormy Llewellyn, valamint közös jövőnk. Ha most szembetalálkoztam volna a fegyveres férjjel, az minden bizonnyal habozás nélkül lepuffantott volna.

Hallottam, amint odafent egy ajtó csapódik. Stevie végre teljesítette anyja kérését.

Ekkor Harlo egy komódot hajított felém, amit nyilván a második emeleti folyosón talált.

Meglepve fedeztem fel magamban, hogy viszonylag fürgén és ügyesen reagálok a támadásra, mert félreugrottam a komód elől, a lépcső korlátjára. A halálos görgeteg hatalmas robajjal dübörgött végig a lépcsősoron, közben minden fiókja kinyílt, majd becsukódott.

Ezután visszaugrottam a lépcsőre, és feljutottam a második emeleti folyosóra. Harlo ekkor rontott neki a gyerekszoba ajtajának.

Tudta, hogy jövök, ezért egyre dühödtebben rugdalta. Fatörmelék és szilánkok záporoztak, majd az ajtó berepült.

Harlo vele együtt szállt be a szobába.

Berohantam utána, és még éppen láttam, ahogy a kisfiú próbálja bepréselni magát az ágy alá, Harlo azonban elkapta a bal lábát.

Felkaptam a mosolygó pandamacis lámpát az éjjeliszekrényről, és fejbe vágtam vele Harlót. Nem kábult el az ütéstől, viszont elengedte Stevie lábát, és minden figyelmét rám irányította.

Dühödten meredt rám. Nem az a férfi állt velem szemben, akit még középiskolából ismertem, és nem volt már az a szégyenlős kisfiú, aki minden szabadidejét a Pontiac Firebird felújításával töltötte.

Akit magam előtt láttam most, az egy beteg, háborodott lény volt, aki végre kiszabadulhatott Harlo elméjének labirintusából, és átvehette az uralmat felette.

Stevie teljesen bebújt az ágy alá, nekem azonban semmi nem kínált menedéket.

Nem állítanám, hogy világosan emlékszem a következő néhány percre. Egymásnak estünk azonnal, az első kezünk ügyébe került tárggyal támadtunk. Arcomon éreztem a leheletét, hallottam fogai csattogását fülem közelében, ahogy egyre inkább elhatalmasodott rajta a vadállat.

Sikerült kiszabadulnom szorításából, és könyökömmel állon vágtam, térdem azonban elkerülte ágyékát.

A távolból már szirénák hangját hallottam, amikor Stevie mamája belépett a nyitott ajtón, kezében a hatalmas henteskéssel; készen állt a támadásra.

Harlo nem tudott elmenni mellettünk, de Stevie-t sem tudta elérni az ágy alatt. Tudta, ha kinyitja az ablakot, és kimászik az elülső bejárat tetejére, épp az érkező rendőrök karjába szaladna.

Miközben a szirénák egyre erősebben és egyre közelebbről hallatszottak, Harlo meglendítette a kezét, arca elszürkült a kíntól, azután egyre csak a padlót, a falakat és a mennyezetet bámulta, de nem úgy, ahogy a fogságba esett ember méri fel ketrece nagyságát, hanem megvadulva, mintha nem is emlékezne arra, hogyan került ide.

Harlo hadonászó kezei elszabadultak, majd hirtelen az arca elé emelte őket. Ujjai között is jól láttam rémülettől fénylő szemét.

Behátrált az egyik sarokba, lecsúszott a padlóra, lábait szétterpesztette maga előtt, de kezét nem vette le arcáról. Mintha maszkot akarna húzni, amely láthatatlanná teszi.

A szirénák már alig egy sarokkal lejjebbről szóltak, majd a ház előtt hamarosan elhallgattak.

A nap még alig kelt fel, én pedig máris eseménydús reggelt tudhattam magam mögött.

3. fejezet

Harlo Landersont elvitte a rendőrség. A pénztárcájában találtak két polaroid képet Penny Kallistóról: az elsőn meztelen, de még életben van, a másodikon azonban már halott.

Stevie az első szinten volt, mamája megkönnyebbülten szorította magához.

Wyatt Porter, a Pico Mundo-i rendőrség főnöke megkért, hogy Stevie szobájában várakozzam. Leültem a fiú bevetetlen ágyának szélére.

Alig pár perc telt el, amikor Penny Kallisto átsétált a falon, és leült mellém. A fojtogatás nyomai eltűntek a nyakáról. Mintha sosem fojtották volna meg. Mintha ma is élne.

Penny ezúttal sem beszélt.

Hiszek abban, hogy e világ nem más, mint felfedező és megtisztulásra szolgáló utazás. A következő világban két úti cél felé indulhatunk: egy palota irányába, amely a lélek számára épült, és a csodák végtelen birodalmának ad otthont, míg a másik irány hideg, sötét és elképzelni is szörnyű.

Nyugodtan gondolja a kedves olvasó, hogy együgyű vagyok. Mások is ezt teszik.

Barátnőm, Stormy Llewellyn azonban szokatlan észjárású nő, aki abban hisz, hogy evilági urunknak az a célja, hogy megedződjünk a következő életre. Azt mondja, őszinteségünket, becsületességünket, bátorságunkat és gonoszsággal szembeni elszánt ellenállásunkat itt eltöltött napjaink végén majd számbaveszik, és ha eleget teszünk az elvárásoknak, egy olyan lélekhadseregbe soroznak be, amelyet nagyszerű küldetéssel bíznak meg a túlvilágon. Azok pedig, akik megbuknak e vizsgán, egyszerűen megszűnnek létezni.

Röviden szólva, Stormy az életet egy átmeneti tábornak fogja fel, a következő életet pedig „szolgálat”-nak hívja.

Nagyon remélem, hogy nincs igaza, mert ha továbbgondoljuk ezt a felfogást, arra kell jutnunk, hogy az evilágon megismert, számtalan rettenetes dolog csupán védőoltás azon borzalmak ellen, amelyek majd a következő életben várnak ránk.

Stormy szerint bármit is várnak tőlünk a következő életben, érdemes lesz megtenni, mégpedig azért, mert a szolgálatért majd harmadik életünkben kapunk jutalmat.

Én személy szerint szívesebben venném át a jutalmat ennél jóval hamarabb.

Stormy azonban a késleltetett jutalmazás híve. Ha hétfőn megszomjazik egy kis gyömbérsörre, biztosan vár legalább keddig vagy szerdáig, hogy megigya. Szerinte két nap múlva sokkal jobban esik az ital.

Az én véleményem ezzel szemben a következő: ha annyira szomjazik az ember a gyömbérsörre, akkor igyon egyet hétfőn is, kedden is és szerdán is.

Stormy úgy gondolja, ha túl sokáig követem ezt a filozófiát, hamarosan én is egy leszek a sok dagadt férfi közül, akiket daruval kell kórházba szállítani, ha egyszer megbetegszik.

- Ha ilyen megaláztatásra vágysz - mondta egyszer Stormy -, ne várd tőlem, hogy részvétteljesen az ágyad szélére üljek.

Ahogy Stevie ágya szélén várakoztam, már az is felvidított, hogy Stormyra gondoltam.

Aztán eszembe jutott, hogy Harlo hatévesen elveszítette az anyját, és ahelyett, hogy dicsőséget hozott volna a nevére, befeketítette azt.

De Penny is folyton jelen volt gondolataimban: élete olyan korán és hirtelen ért véget. Micsoda tragédia volt halála a családnak! A soha véget nem érő fájdalom mindörökre megváltoztatta az életünket.

Penny bátorítóan megszorította a kezemet.

Érintése egészen valóságosnak tűnt, mintha egy puha, meleg gyerekkéz tapintása volna. Nem értettem, hogyan érezhettem ezt, miközben a kislány falakon sétál át, és csupán az én szemem számára látható, másoknak nem.

Elsírtam magamat. Néha megesik velem, de nem szégyellem a könnyeimet. Ilyenkor kisírom magamból azokat az érzéseket, amelyek különben kísértenének és elszomorítanának.

Penny ekkor két kezével megfogta a kezemet. Elmosolyodott, és hunyorítva mintha azt mondta volna:

- Semmi baj, Odd Thomas. Sírd ki magad, szabadulj meg a fájdalomtól.

A halottak érzik az élők bánatát, tudják, milyen nehéz néha, hiszen ők már megtették ezt az utat, ismerik félelmeinket, kétségbeesett reményeinket, és szánnak bennünket.

Amikor végre abbahagytam a sírást, Penny felállt, újra elmosolyodott, és egyik kezével hátrasimította a homlokomba lógó hajtincset. Mozdulatával mintha köszönetet és búcsút akart volna mondani.

Átsétált a szobán, majd átlépett a falon egy fényesebb valóságba.

Egy pillanattal később Wyatt Porter jelent meg a hálószoba ajtajában.

Rendőrfőnökünk nagydarab ember, de megjelenése cseppet sem sugall fenyegetést. Szeme kidülled, álla erős, mint egy vérebnek.

Az évek során a városunkat körülölelő dombokra lakóparkok sokasága épült, közben egyre nőtt a lakosság létszáma és a kegyetlen világ gonoszsága lassan beszivárgott a nyugalom és béke utolsó szigetére, Pico Mundóba is. Porter rendőrfőnök egyre több erőszakos tettel találta szembe magát.

- Szóval megint a régi mese - mondta, amikor belépett a szobába, és leült egy kis gyerekszékre.

- Úgy látszik - bólintottam.

- Szétrugdalt ajtók és bútorok.

- Csak a lámpáért vállalom a felelősséget.

- De te idézted elő a helyzetet, ami ide vezetett.

- Igen, uram.

- Miért nem kerestél meg, hogy együtt találjuk ki, miként csalhatnánk Harlót csapdába?

Korábban már sokszor dolgoztunk így.

- Az volt az érzésem - szólaltam meg -, hogy szemtől szembe kell megtámadni, és minél előbb lépnem kell, különben hamarosan újra lecsap.

- Az volt az érzésed.

- Igen, uram. Legalább is Penny ebbe az irányba terelt. És volt valami sürgető a viselkedésében.

- Penny Kallistóról beszélsz, fiam?

- Igen, uram.

A főnök felsóhajtott. - Fiam, tudod, hogy megnehezíted az életemet.

- Nem én teszem, uram, hanem ők. És állítom, hogy az enyémet még rémesebbé teszik, mint a magáét - mondtam a halottakra célozva.

- Igazad lehet. Én már évekkel ezelőtt megbolondultam volna.

- Erre én is gondoltam.

- Figyelj ide, Odd, nem szeretném, ha a bíróság előtt is meg kellene jelenned, ha arra kerül a sor.

- Ebben egyetértünk.

Csak kevesen ismerték különös titkaimat, mindent pedig csupán Stormy Llewellynnek mondtam el.

Mindazonáltal szívesebben élnék teljes ismeretlenségben, csendesen, egyszerűen, mindenféle holt lelkek nélkül.

A rendőrfőnök így folytatta:

- Azt hiszem, Harlo csak az ügyvédje jelenlétében tesz majd vallomást. Talán tárgyalás sem lesz. De ha mégis, majd azt mondjuk, hogy a férfi éppen kinyitotta a tárcáját, hogy egy fogadást kifizessen, és ekkor estek ki belőle a polaroid képek.

- Ez egészen hihető - nyugtattam meg.

- Beszélek Horton Barksszal is, ő majd a lehető legkisebbre csökkenti a szerepedet, amikor megírja az esetről a cikkét.

Horton Barks a Maravilla County Times újságírója volt. Húsz évvel ezelőtt az oregoni vadonban egy kirándulás során találkozott a jetivel. Legalább is ezt állítja.

- Jól érzed magad, Odd? - kérdezte Porter.

- Fogjuk rá, bár utálok elkésni a munkából. Ez a legzűrösebb időszak a Grille-ben.

- Betelefonáltál?

- Még nem - mondtam, és felemeltem a mobilomat, amely az övemre volt csatolva, amikor beugrottam a medencébe. - Remélem működik.

- Később majd én is benézek hozzátok egy sült krumplira és tojásra.

- Reggeli egész nap - mondtam, idézve a Pico Mundo Grille szlogenjét, ami 1946 óta változatlan.

- Fiam, úgy tervezed, hogy egész életedben szakácskodni fogsz?

- Nem, uram, szeretnék átnyergelni a gumiabroncsbizniszre.

- Értem.

- Először eladás, aztán szerelés. Az Abroncs Világban mindig van üresedés.

- De miért pont a gumiabroncsipar?

Megvontam a vállamat. - Az embereknek szükségük van új abroncsra. Ez olyan terület, amit még nem ismerek, de szeretnék megtanulni. Szeretném megismerni az abroncsok világát.

Egy ideig szótlanul üldögéltünk, aztán Porter megkérdezte:

- És ez az egyetlen dolog lebeg a szemed előtt?

- Az uszoda-karbantartás is izgalmasnak tűnik. Annyi új ember költözik a környékre, és szinte minden nap építenek új medencéket.

Porter elgondolkodva bólintott.

- De bowlingteremben dolgozni is jó lehet - szólaltam meg, - Jönnek-mennek az emberek, és a játék is izgalmas.

- És mit csinálnál ott?

- Cipőket kölcsönöznék. Használat után ki kell őket tisztítani és fényezni. És a fűzőket is rendszeresen ellenőrizni kell.

A főnök bólintott.

A ruháim már majdnem megszáradtak, de csúnyán összegyűrődtek. Ránéztem az órámra.

- Jobb, ha indulok. Munka előtt még muszáj átöltöznöm.

Mind a ketten felálltunk, s a mozdulattól Porter rendőrfőnök alatt sajnálatos módon összerogyott a gyerekszék.

Lementünk az alsó szintre, ahol Stevie a konyhában üldögélt, és boldogan majszolta a citromos sütijét.

- Azt hiszem, csináltam egy kis bajt odafent. Összetörtem a székedet - mondta Porter a kisfiúnak.

- Nem baj, már úgyis szerettem volna egy másikat.

Stevie anyukája épp a törött üvegdarabokat söpörte össze. Porter megígértette vele, hogy kideríti, mennyibe került, és megmondja neki.

Porter felajánlotta, hogy hazavisz, de nem fogadtam el. - Gyorsabban hazaérek, ha ugyanarra megyek vissza, ahogyan ide jöttem.

Kiléptem az összetört ajtón, átvágtam a kerten, majd a Marigold Lane-en átsétálva visszatértem a lakásomba.

4. fejezet

Rendszeresen halottakat látok, és gyakran segítenem is kell rajtuk.

Segítőkészségem sokszor veszélybe sodor, mint ma reggel is. Miután tiszta farmert és fehér pólót húztam, átsétáltam Mrs. Sanchez házának hátsó ajtajához, hogy megerősítsem hitében, ahogy minden reggel tettem, hogy jól látható, és életben van. Már az ajtó üvegén át láttam, hogy az asszony a konyhaasztalnál ül.

Bekopogtam, mire így szólt:

- Hallasz engem?

- Igen, asszonyom - feleltem -, kitűnően hallom.

- Mit hallasz?

-A maga hangját Rosalia Sanchez.

- Akkor gyere beljebb, Odd Thomas – mondta végül.

A konyhában kukoricaliszt, tojásrántotta és sajt illata terjengett. Rosalia Sanchez istenadta tehetségű szakácsnő volt.

A helyiségben minden régi és kissé kopott volt, de csillogott-villogott a tisztaságtól. Az antik is értékesebb, ha már némi patina rakódott rá. Mrs. Sanchez konyhája kopottsága ellenére gyönyörű volt, egy élet munkája és a főzés szeretete tette azzá. Leültem vele szemben az asztalhoz.

- Ma reggel elkéstél - jegyezte meg, és ujjait erősen a bögre köré kulcsolta, hogy ne látsszon, mennyire remeg a keze.

- Igen, ne haragudjon, de nagyon furcsán indult a nap.

Mrs. Sanchez nem tudja, hogy különleges kapcsolatban állok a holtakkal. Elég baja van enélkül is.

- Látod azt is, hogy mi van rajtam? - kérdezte aggódva.

- Halványsárga nadrág, sötétsárga vagy inkább barnás blúz.

- Tetszik a sapkám is, Odd Thomas?

- Nem visel sapkát, Mrs. Sanchez. Sárga szalaggal van a haja összefogva. Igazán csinos.

Rosalia Sanchez biztosan szép lány volt fiatal korában. Most, hatvanhárom évesen már felszedett néhány kilót, arcán pedig jó néhány ránc ült, de ennek ellenére az érett nők mélyebb szépsége sugárzott róla: az alázat, a lágyság, a természetéből fakadó törődés csodás sugárzása.

- Amikor nem jelentél meg a szokott időben - mondta az asszony -, azt hittem, hogy már voltál itt, csak nem vettél észre. Sőt arra is gondoltam, hogy talán én sem láthatlak már téged, és csak akkor lettem láthatóvá, amikor téged megpillantottalak.

- Elkéstem, ne haragudjon - próbáltam mentegetőzni.

- Borzalmas érzés lehet láthatatlanná válni. - mondta lassan.

- Igen, de legalább nem kéne annyit bajlódnom a borotválkozással. - Próbáltam elviccelni a dolgot.

A láthatatlanságról folytatott eszmecserét Mrs. Sanchez cseppet sem találta szórakoztatónak. Arcán aggodalmas kifejezés ült.

- Amikor attól félek, hogy láthatatlanná válok, mindig úgy képzelem, hogy én majd látom az embereket, csak ők nem fognak engem látni vagy hallani.

- A Láthatatlan ember című régi filmben - mondtam -, mindig lehetett látni a férfi leheletét, ha kiment a hidegbe.

- De ha ők nem látnak engem - folytatta ügyet sem vetve megjegyzésemre -, akkor teljesen mindegy, hogy én látom-e őket. Számomra akkor olyan volna, mintha az egész világ üres lenne, és csak én bolyonganék benne egyedül.

A nő hirtelen összerándult. A kávésbögre alja az asztalhoz koccant.

Amikor Mrs. Sanchez a láthatatlanságról beszélt, mindig a halálról is beszélt, bár nem tudom, hogy ennek tudatában volt-e.

Az új évezred első éve, 2001, nem hozott kedvező dolgokat a világ számára, Rosalia Sanchez számára pedig kimondottan rossz év volt, ugyanis ez év áprilisában veszítette el férjét, Hermant. Este még lefeküdt a férfi mellé, akit több mint negyven éven át szeretett, és egy kihűlt holttest mellett ébredt. Hermant a halál álmában lepte meg, békésen lépett át a túlvilágba, Rosalia számára azonban borzalmas élmény volt halott férje mellett ébredni.

Ugyanabban az évben, nem sokkal a férje halála után, lemondta a három nővérével és családjaikkal régóta tervezett nyaralást New Englandbe. Szeptember 11-én reggel arra a hírre ébredt, hogy a bostoni járatot - amivel rokonai nélküle repültek el - eltérítették, és irányított rakétaként használták az ikertornyok elleni támadásban.

Bár Rosalia szeretett volna gyerekeket, az Úr nem ajándékozta meg eggyel sem. Herman, testvérei, unokahúgai és unokaöccsei lettek hát az élete értelme. Mindegyikőjüket álmukban érte a halál.

Rosalia kicsit beleőrült a fájdalomba és a szomorúságba. Csendes őrületében nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy szerettei nincsenek többé. Úgy gondolta, hogy csak számára váltak láthatatlanná, de egy napon majd újra látni fogja őket.

Rosalia Sanchez mindent tudott a Bermuda-háromszögben eltűnt hajókról és repülőgépekről. Az összes könyvet elolvasta a témában, amelyhez hozzájutott. De más rejtélyek is érdekelték, például, hogy hogyan tűnt el több százezer maja egyik napról a másikra i.sz. 610-ben Copán, Piedras Negras és Palenque városokból. Sajnos, én is jóval többet tudok, mint szeretnék, bizonyos eltűnésekről, például arról, hogyan tűnt el 1939-ben Nanking közelében egy háromezer kínai katonából álló hadosztály.

- Nos - szólaltam meg -, ma reggel egészen biztosan látható, Mrs. Sanchez. És még maga előtt van az egész nap, ami különösen nagy áldás.

Rosalia keresztet vetett, körülnézett barátságos konyhájában, és végre elmosolyodott. - Azt hiszem, sütök valamit.

- Bármit süt, az isteni lesz - szólaltam meg.

- Mit ennél, Odd Thomas?

- Szeretem a meglepetéseket - feleltem az órámra pillantva. - Ideje mennem, vár a munka.

Elkísért az ajtóig, ott pedig búcsúzóul megölelt. - Igazán jó gyerek vagy, Odd Thomas.

- Maga sokszor Sugars nagyit juttatja eszembe - feleltem -, bár maga nem pókerezik, nem vedeli a whiskyt, és nem száguldozik az autójával.

- Kedves, hogy ezt mondod - felelte. - Nagyra tartottam Pearl Sugarst. Olyan nőies jelenség volt, ugyanakkor...

- ...baromi kemény is tudott lenni - fejeztem be a mondatot.

- Igen. A templom Eper Fesztiválján, emlékszem, egyszer volt egy nagyszájú, ellenszenves alak, rettenetesen részeg volt. Pearl két jól irányzott ütéssel leterítette.

- Fantasztikus volt a bal horga.

- No, igen, bár először azon a bizonyos érzékeny ponton találta el. Szerintem már az az egy rúgás is elég lett volna. Szerettem volna olyan lenni, mint ő.

Mrs. Sanchez házától hat háztömböt sétáltam le a Pico Mundo Grille-hez, a belvárosba.

Egyre melegebb lett. A Mojave-sivatag istenei nem ismerték a mérsékelt szót. A hőségben alig tudtam mozdulni.

Ebben a szomorkás nyugalomban, Mrs. Sanchez háza és a Grille között, három árnyékot pillantottam meg. Nem közönséges árnyékok voltak.

Amikor fiatalabb voltam, árnynak neveztem ezeket a lényeket. Óvakodtam a szellem szótól. Később rájöttem, hogy nem is volna helyes azt használni, mert ezek az árnyak nem úgy voltak szellemek, mint Penny Kallisto.

Nem hiszem, hogy e lények valaha is jártak emberi alakban a földön. Az a gyanúm, hogy nem ide tartoznak, hanem valahová az örök sötétség birodalmába.

Folyékony halmazállapotúak. Hangtalanul mozognak. Szándékuk titokzatos, de semmiképpen nem jó.

Gyakran lopakodnak, mintha ember nagyságúra nőtt macskák volnának, máskor inkább valami félig ember, félig kutya lénynek tűnnek, amint felegyenesedve futnak.

Csak ritkán látom őket. Amikor megjelennek, jelenlétük mindig közelgő bajt és sötétséget jelez.

Már nem árnyaknak hívom őket, hanem bodachnak. Ezt a szót egy hatéves angol kisfiútól hallottam, aki a környezetemben megpillantotta e lényeket, amint a Pico Mundo-i szürkületben mászkáltam. A bodach egy kicsi, gonosz, mitikus állat, amely a legendák szerint a brit szigeteken él, és a kéményen keresztül jön be a házba, hogy elvigye a rossz gyerekeket. Persze csak jobb híján hívom így az általam látott árnyakat.

Mind a mai napig az az angol fiúcska volt az egyetlen, akinek szintén megvolt az a különös, látó képessége, mint nekem. De percekkel azután, hogy kiejtette száján a bodach szót a jelenlétemben, halálra gázolta egy hatalmas, elszabadult kamion.

Mire a Grille-hez értem, a három bodach már egy csoportba verődött. Messze előttem futottak, majd a saroknál eltűntek, mintha csak a hőségtől vibrált volna a levegő.

Vannak napok, amikor nehezemre esik a munkámra koncentrálni. Ma reggel szintén iszonyatos erőfeszítésembe került, hogy képes legyek finom, nem odakozmált rántottát, sült burgonyát, hamburgert és szalonnát sütni.

5. fejezet

- Tojásrántotta - mondta Helen Arches. - Egy szelet sült sonka, kétszersülttel rendel!

A cédulát a rendelősínre csippentette, felkapott egy kancsó frissen lefőzött kávét, és elindult, hogy újra töltse a vendégek bögréit.

Helen kitűnően végezte munkáját már negyvenkét éve, tizennyolc éves korától. Persze a hosszú napok végére bedagadt a bokája, és lába az évek során visszeres lett. Lúdtalpa miatt a cipője minden egyes lépésnél lejött a sarkáról. E lágy csattogás a Pico Mundo Grille egyik jellegzetes zaja volt, az olajsercegés, evőeszközök csörgése és a vendégek, valamint a személyzet duruzsolása mellett.

Azon a kedd reggelen nagy volt a forgalom. Minden asztalnál, sőt a pultnál is majdnem minden székén ültek.

Szerettem, ha nagy a forgalom. Munkaállomásom az étterem központi helyén volt, ahol mindenki látja, ahogy dolgozom, így elég népes rajongótáborra sikerült szert tennem.

Ha frissensülteket készít az ember, munkája leginkább egy karmesteréhez hasonlítható, bár nem frakkban, hanem kötényben dolgozom, és a kezemben fakanál van pálca helyett. Szerintem ez is művészet. Az éhes ember ugyanis legalább olyan örömét leli a sült csirke illatában és ízében, mint a zenerajongók egy rekviemben, rapszódiában vagy szonátában.

Tudom, hogy egy tojást bárki képes feltörni, serpenyőbe pottyantani és kisütni, de nem sokan tudnak olyan ízletes és könnyű omlettet, rántottát vagy tükörtojást készíteni, mint én. Úgy érzem, van mire büszkének lennem, pedig nem születtem konyhaművésznek. Mindent Terri Stambaugh, a Pico Mundo Grille tulajdonosának keze alatt sajátítottam el.

Amikor mások lemondtak rólam, Terri még egy lehetőséget adott. Szeretném egy napon meghálálni neki, hogy hitt bennem, és megtanított e finomságok elkészítésére.

Terri nem csupán a munkaadóm, hanem a mentorom, a fogadott anyám és barátom is.

Sőt, Elvis Presleyről is mindent tőle tanultam. Pontosan tudja, hogy a Rock'n'Roll királya melyik napon hol volt, és mit csinált.

Vele szemben én inkább a halála utáni tevékenységéről tudnék beszámolni.

Rá sem pillantva Helen rendelésére, egy harmadik tojást ütöttem a szokásos dupla adaghoz, majd rántottát készítettem belőle, ezután jött a sonka, majd a kétszersült.

Ma csak élőket láttam a Pico Mundóban. A halottakat elég könnyű azonosítani, mert ők nem esznek semmit.

A reggeli roham már a végéhez közeledett, amikor Wyatt Porter bejött a bárba. Leült egyedül egy boxba.

Szokás szerint bevett egy savlekötő tablettát, majd megivott egy kalóriaszegény gyümölcslevet, mielőtt megrendelte a tojást és a sült krumplit, amiről korábban beszélt. Arca sápadt volt.

A rendőrfőnök halványan rám mosolygott, és bólintott, mire én felemeltem a fakanalamat, jelezve, hogy észrevettem.

Lehet, hogy a gumiabroncs-üzletág nem hangzik túl jól, ha pályamódosításról van szó, de sosem fordult meg a fejemben, hogy rendőr legyek. A törvény őrzése közben gyorsan tönkremegy az ember gyomra.

Egyébként is félek a fegyverektől.

Már félig kiürült a bár, amikor egy bodach jelent meg. Ezek a lények nem tudnak falakon átlépni, mint ahogy a halott Penny Kallisto tette, hanem nyílásokon, repedéseken, kulcslyukon keresztül jutnak be mindenhová.

Ez a példány az üvegajtó és a fémkeret között surrant be. A bodach olyan volt, mint egy lebegő, kígyózó füstszál, egy megfoghatatlan, fekete porfelleg.

Félig emberre, félig kutyára emlékeztetett, ahogy felegyenesedett, és halkan átsurrant az étterem elülső részéből a hátsóba. Senki sem látta, csak én.

Ahogy lebegett a pult székei és a boxok között, fejét a vendégek felé forgatta, hol kisebb, hol nagyobb érdeklődést mutatva irántuk. Bár valódi arca nem volt, körvonalaiban mégis fejet véltem felfedezni, amely olyan volt, mintha egy kutyáé volna. Ezután a teremtmény újra előrejött, megállt a pult külső felén, és bár szeme nem volt, egészen biztosan éreztem, hogy engem figyel, ahogy dolgozom.

Úgy tettem, mintha nem vettem volna észre, és erősebben koncentráltam a munkámra. Időnként, amikor felnéztem, mindig a vendégeket figyeltem, vagy Helent, amint csattogó papucsában kiszolgálja a vendégeket, vagy a másik pincérnőt, az édes Bertie Orbicot, és sosem a bodachot.

A bodachok valamiért mindig élénken érdeklődtek irántam, mint ahogy most ez is itt. Fogalmam sincs, miért.

Nem hiszem, hogy tudják, hogy én is látom őket. Ha ennek tudatában lennének, veszélybe kerülnék.

A bodachok azonban ugyanolyan anyagtalan lények, mint az árnyak, ezért nem tudom, hogyan tudnának bántani, de nem is igazán szeretném tudni.

Ezt a példányt különösképpen lenyűgözte főzőtudományom, és csak akkor vette le rólam a tekintetét, amikor egy furcsa viselkedésű vendég lépett az étterembe.

Az idegen rendkívül sápadt volt, bár a Pico Mundó-i sivatagi nyárban mindenki csokoládébarnára sül. A férfi leült a pulthoz, nem messze tőlem. Fejét jobbra-balra tekergetve alaposan körülnézett. Tekintetében idegesség tükröződött.

A bodach is az újonnan érkező felé fordította figyelmét.

Bertie Orbic üdvözölte a vendéget, és megkérdezte tőle:

- Mit tehetek önért, drágám?

A férfi mosolyogva megszólalt, de olyan halkan beszélt, hogy semmit nem hallottam. Bertie meglepettnek tűnt, aztán jegyzetelni kezdett.

A vendég tekintete zavarba hozott. Homályos pillantása teljes mértékben átsiklott rajtam.

Sápadt arcának lágy vonásai a gombákat juttatták eszembe.

Porter rendőrfőnök nem vette észre Gombafejet, és persze a férfit figyelő bodachot sem. Nem utalt semmi arra, hogy az új vendég különleges figyelemre vagy aggodalomra adhatna okot.

Bennem azonban annál nagyobb riadalmat keltett, főleg azért, mert a bodach egyfolytában őt figyelte.

Bár képes vagyok kommunikálni halottakkal, nincsenek előérzeteim, csak nagy ritkán, álmomban. Ébren épp olyan védtelen vagyok a halálos meglepetésekkel szemben, mint bárki más.

Ám mostani aggodalmam mégsem racionalitásra épülő gyanakvásból, hanem puszta megérzésből táplálkozott. Aki ilyen furcsán mosolyog, annak valami rejtegetnivalója van.

A halványszürke szemekben szórakozottság is tükröződött, de nem láttam bennük őrültséget, inkább rosszul leplezett éber figyelmet.

Bertie a cédulát a sínre ragasztotta, és így szólt:

- Két hamburger hagymával, sajttal, szalonnával. - Majd kedvesen csicsergő hangján így folytatta:

- Két adag extra ropogós sült krumpli, két angol muffin sajtkrémmel. Egy adag vagdalthús, bab kolbásszal...

- Kezdjem el sütni, vagy megvárjuk a barátját is?

- Láss hozzá, minden neki lesz.

- Mit kér először?

- Mindegy. Azzal kezded, amivel akarod.

Gombafej szórakozottan mosolygott a pultnál.

Nem volt kövér, csak kissé gömbölyű, ahogy egy gombához illik. Valószínűleg kitűnő az emésztése a fickónak.

Először a muffinnal végeztem, eközben Bertie kitöltötte a jeges csokiturmixot és a kólát. Új vendégünk nemcsak enni, inni is imádott.

Aztán a vagdalthúshoz és a kolbászhoz láttam hozzá, s ekkor megjelent a második bodach is. Csatlakozott az elsőhöz, és együtt izgatottan átvonultak az éttermen, de aztán visszatértek a mosolygó gourmand-hoz, aki mit sem sejtett jelenlétükről.

Amikor a szalonnás sajtburgerrel és a sült krumplival is elkészültem, rátenyereltem a csengőre, jelezve Bertie-nek, hogy szervírozhatja.

A bejárati ablaknál közben újabb három bodach gyűlt össze, és úgy bámultak befelé, mintha múzeumban lennének.

Gyakran hónapok telnek el anélkül, hogy találkoznék velük. De ma korábban már láttam egy csapatot az utcán, most pedig újabbak gyülekeznek, ami azt jelenti, hogy nehéz idők jönnek Pico Mundóra.

A bodachok a halál hírnökei.

De holmi hétköznapi haláleset egyetlen bodachot sem vonzana ide. Sosem láttam még őket halálos betegek ágya mellett, vagy mondjuk egy szívrohamban elhunyt egyén közelében.

Hívószavuk az erőszak, a borzalom, a rémület. Mintha pontosan tudnák, mikor fog bekövetkezni. Úgy jelennek meg, mint turisták a látványosság körül.

Sajnos, nem láttam őket Harlo Landerson közelében, mielőtt Penny Kallistót megölte volna. Nem tudom, hol voltak, amikor megerőszakolta és megfojtotta a kislányt.

Pennyért a halál szörnyű fájdalommal és elviselhetetlen félelemmel érkezett. Egészen biztos, hogy mindenki azért könyörög, ne ilyen halált haljon. A bodachok számára azonban egy csendes fojtogatás nem elég izgalmas, hogy előcsalja őket búvóhelyükről.

Kizárólag a valódi rettegés csalogatja elő őket onnan. A legszélsőségesebb erőszakra szomjaznak: váratlan, tömeges halálesetekre, amelyeket különös kegyetlenséggel követnek el.

Kilencéves lehettem, amikor egy drogos kamasz, Gary Tolliver, elkábította egész családját - öccsét, húgát, apját, anyját - egy csésze házi készítésű csirkehúslevessel. Megbilincselte őket, majd szépen megvárta, míg magukhoz térnek, ezután egy teljes hétvégén át kínozta őket, végül egy elektromos fúróval végzett velük.

A család kiirtását megelőző héten kétszer is találkoztam Tolliverrel. Első alkalommal három vérszomjas bodach követte egészen közelről, másodszor pedig már tizennégy.

Biztos vagyok benne, hogy e különös, fekete, füstszerű lények egész hétvégén ott tomboltak a Tolliver-házban, de sem az áldozatok, sem a gyilkos nem láthatta őket. Szobáról szobára siklottak, ahogy közeledett a vég. Figyeltek és szürcsölték a látványt.

Két évvel később egy gyorsan haladó furgon, amelyet egy ittas sofőr vezetett - letért az útról, és egyenesen a Green Moon úton lévő forgalmas benzinkút közepébe hajtott. A hatalmas robbanásban és tűzben heten haltak meg. Aznap reggel legalább egy tucat bodachot láttam arrafelé lődörögni.

A természet haragja is odavonzza őket. Ott köröztek a Buena Vista Otthon fölött a tizennyolc hónappal ezelőtti földrengés után is, és nem tágítottak onnan egészen addig, míg az utolsó sérült túlélőt is ki nem hozták a romok alól.

Ha a rengés előtt arra jártam volna, biztosan láttam volna, amint gyülekeznek. Talán megmenthettem volna néhány lakó életét azzal, hogy figyelmeztetem őket.

Gyermekkoromban először azt hittem, hogy ezek az árnyak gonosz lelkek, akik táplálják a gonoszt azokban az emberekben, akik körül megjelennek. Azóta azonban rájöttem, hogy sok embernek nincs szüksége természetfeletti támogatásra ahhoz, hogy rémséges tetteket kövessenek el. Vannak, akikben nélkülük is megbújik az ördög.

Lassan tehát arra a következtetésre jutottam, hogy a bodachok nem táplálják a rettegést, hanem ellenkezőleg. Valami módon ebből merítik táplálékukat. Lelki vámpírok, olyanok, mint a talk show-k műsorvezetői - bár náluk talán valamivel félelmetesebbek -, akik érzelmileg zavart, önpusztító vendégeket mutatnak be, és arra ösztönzik őket, hogy elgyötört lelküket lecsupaszítsák a nézők előtt.

A Pico Mundo Grille belső terében mostanra már négy bodach gyűlt össze, és az ablak előtt álló többivel együtt figyelmesen nézték, amint Gombafej leöblíti reggelijét a turmixszal és a kólával. Szép borravalót adott Bertie-nek, fizetett, majd távozott az étteremből, sarkában a vonagló árnyakkal.

Figyeltem, ahogy áthalad az úton. Nem volt könnyű megszámolni a körülötte tipródó bodachokat, de már legalább húszan lehettek.

6. fejezet

Terri Stambaugh-nak angyali szemei voltak, amelyekkel mindenkin azonnal átlátott. Jó emberismerő volt. Engem első látásra megkedvelt.

Negyvenegy éves volt, tehát akár az anyám is lehetett volna. Terri a rokonaitól örökölte az éttermet, és kitűnően működteti. Jó főnök, aki mindig keményen dolgozik.

Egyetlen gyengesége, hogy imádja Elvist és mindent, ami vele kapcsolatos.

Mivel szerette, ha a Királyról szerzett ismereteit teszteltem, ma is megkérdeztem tőle:

- 1963 májusa?

- Melyik nap?

- Mondjuk 29-e.

- Az szerda volt - mondta Terri.

Szerencsésen levonult a déli roham, és a munkaidőm két órakor véget ért, ezért az étterem hátsó részében üldögéltünk, és vártuk, hogy a délutános pincérnő, Viola Peabody felszolgálja nekünk saját, jól megérdemelt ebédünket.

Most Poke Barnet vette át tőlem a frissensültek készítését. Poke harmincvalahány évvel lehetett idősebb nálam, vékony volt és inas, arcát kicserzette a nap, szeme pedig egészen összeszűkült.

Kitűnően értett a grillezéshez és a rostélyosok készítéséhez.

- 1963. május 29-én, szerdán - szólalt meg Terri - Priscilla leérettségizett a memphisi Szeplőtelen Fogantatás Középiskolában.

- Priscilla Presley?

- Akkoriban még Priscilla Beaulieu-nak hívták. Az ünnepély alatt Elvis egy autóban várt rá az iskola előtt.

- Nem hívták meg?

- Biztosan meghívták, de jelenléte alaposan megzavarta volna az ünnepséget.

- Mikor házasodtak össze?

- Ez túl könnyű kérdés. 1967. május 1-jén, valamivel déli tizenkét óra előtt, a Las Vegas-i Aladdin Hotel egyik lakosztályában.

Terri tizenöt éves volt, amikor Elvis meghalt. Abban az időben a Király már nem volt olyan szívdöglesztő. Saját maga halvány karikatúrája lett azokban a hímzett, csillogó, testére feszülő ruhákban.

Terri Elvis iránti rajongása csak a Király halála után tizenhat évvel kezdődött.

Gyanítom, hogy Terri azért kedveli Elvist ennyire, mert valahogy ösztönösen érzi, hogy halála óta itt járkál közöttünk Pico Mundóban. Erről a tényről én tájékoztattam őt körülbelül egy évvel ezelőtt. Azt hiszem Terri látens médium, talán érzi a Király jelenlétét, és ez vette rá, hogy ilyen intenzíven foglalkozzon életével és munkásságával.

Fogalmam sincs, miért nem költözött át Elvis a túlvilágra, miért kísért még mindig itt ennyi év után. Mert Buddy Holly például, már nincs közöttünk lélekben sem. Ő szépen, rendben elsétált a másvilágra.

És különben is, miért van Elvis Pico Mundóban, és nem Memphisben vagy Las Vegasban?

Terri szerint - aki pedig mindent tud, ami tudható a Király életének negyvenkét évéről - Elvis Presley életében sosem járt városunkban. Nem először töprengtünk el ezen a kérdésen, hogy miért pont itt kísért, amikor Viola Peabody végre kihozta az ebédünket. Viola fekete bőrű, karcsú nő volt. Amikor letette elénk a tányérokat, felém fordult:

- Odd, jósolsz a tenyeremből?

Pico Mundóban jó néhányan azt hiszik, hogy a jövőbe látok. Kevesen tudják, hogy valójában csak a nyughatatlan halottakat látom.

- Mondtam már neked, Viola, hogy nem vagyok tenyérjós, sőt a kristálygömbben sem látom a jövőt. Hogy a teafűről már ne is beszéljek.

- Akkor az arcomból - kérlelt tovább. - Próbáld meg! Tudod, például, hogy mit álmodtam tegnap éjjel?

Viola vidám természetű volt, annak ellenére, hogy férje, Rafael, nemrégiben hagyta el őt, és két gyermeküket egy másik pincérnő kedvéért.

Ma azonban Viola arcán komorság és aggodalom tükröződött.

- Arcról végképp nem tudok olvasni.

Az emberi arc számomra nagyobb rejtély, mint az egyiptomi szfinx arckifejezése.

- Álmomban - kezdte Viola - láttam magamat, az arcom... össze volt törve. Halott voltam. Lyuk volt a homlokomon. Azt hiszem, lelőttek.

- Drágám - szólalt meg nyugodt hangon Terri -, előfordult már, hogy valóra vált az álmod?

- Még soha - mondta Viola.

- Akkor emiatt sem kellene aggódnod.

- Hihetetlenül valóságos álom volt - mondta Viola. - Még sosem néztem magammal farkasszemet álmomban. Lyuk volt a homlokom közepén, az arcom pedig... olyan... kísérteties volt.

Ha az embert nagy kaliberű golyóval lövik fejbe, akkora energia szabadul fel, amely az egész koponya alakját eldeformálhatja.

- A jobb szemem bevérzett... és félig kifordult a gödréből.

A rémálmokban nem tudunk saját szemünkbe nézni, mert félünk, hogy felfedezzük, a legrémesebb szörnyeteg bennünk van.

Viola arcán könyörgő kifejezés jelent meg.

- Mondd meg az igazat, Odd! Nem látod rajtam a halál jeleit?

Nem volt szívem azt mondani neki, amit gondoltam, vagyis, hogy a halál mindannyiunkban ott szunnyad, és előbb-utóbb utat tör magának.

Bár Viola jövőjéről egyetlen apró részletet sem tudtam felfedni, még érintetlen sajtburgerem finom illata arra késztetett, hogy hazudjak neki, mert csak így volt esélyem, hogy még ma nekiállhassak az ebédemnek:

- Hosszú, boldog életed lesz, és idős korodban, álmodban fog elragadni a halál.

- Tényleg?

Mosolyogva bólintottam, és cseppet sem szégyelltem, hogy becsaptam. Először is, lehet, hogy igaz, amit mondtam. Másodszor pedig nem látok semmi kivetnivalót abban, ha reményt adok az embereknek. Különben is, nem én akartam jóst játszani.

Viola jobb kedvűen indult vissza a vendégekhez, mint ahogyan érkezett.

Kezembe fogva sajtburgeremet, így szóltam Terrihez:

- 1958. október 23.

- Elvis a hadseregben szolgált, Németországban állomásozott - felelte Terri.

- Ez nem túl konkrét információ.

- 23-án este Frankfurtba ment egy Bill Haley-koncertre.

- Ezt csak most találod ki.

- Tudod, hogy nem így van. A színpad mögött találkozott Haleyvel és egy svéd rock'n'roll sztárral, akit Little Gerhardnak hívtak.

- Ne próbálj meg felültetni!

- Gondolom, Little Richárd inspirálta a névválasztást, bár ebben nem vagyok biztos. Énekelni sosem hallottam a palit. Violát fejbe fogják lőni?

- Nem tudom. Ahogy te is mondtad, az álmok csak álmok.

- Elég kemény élete volt, erre végképp nincs szüksége.

- Hogy fejbe lőjék? Arra kinek van szüksége?

- Figyelsz majd rá? - kérdezte Terri.

- Hogyan?

- Élesítsd be a hatodik érzéked. Így talán megelőzheted a legrosszabbat.

- Nincs hatodik érzékem.

- Akkor kérd meg valamelyik halott barátodat. Ők tudják, hogy mi fog történni, nem?

- Többnyire nem a barátaim, csak futó ismerőseim. Egyébként is csak akkor segítenek, ha akarnak.

- Ha én halott lennék, segítenék neked - jelentette ki Terri.

- Kedves vagy. Máris szinte azt kívánom, hogy halott légy. Mert ha Pico Mundoban lövöldözni kezdenek valakire, az biztosan Gombafej lesz.

- Az meg ki?

- Jó ideig ült a pultnál. Annyi ételt rendelt, hogy legalább három embernek elég lett volna. Úgy evett, mintha hónapok óta nem látott volna ennivalót.

- Az ilyen vendégeket szeretem. Kár, hogy nem láttam.

-A konyhában voltál. Sápadt, puhány férfi volt, mint egy pöfeteggomba, amilyen Hannibál Lecter pincéjében nő.

- Negatív kisugárzása volt?

- Mikor elindult, már legalább két tucat bodach sündörgött körülötte.

Terri aggodalmas tekintettel nézett körül az étteremben. - Most itt vannak?

- Nem. Elmentek mind. De Fösvény Bob még itt van.

A férfinak, akiről szó volt, Spinker a valódi neve. A gúnynév onnan ragadt rá, hogy függetlenül napi számláitól, mindig csak negyed dollár borravalót adott a pincérnek. Fösvény Bob úgy vélte, hogy még így is jóval nagylelkűbb, mint az olajmilliárdos John D. Rockefeller. A legenda szerint Rockefeller még Manhattan legelegánsabb éttermében is mindössze tíz cent borravalót adott a pincérnek.

Terri ekkor így szólt:

- Ez a Gombafej valószínűleg csak átutazóban volt a városban. Szerintem már tovább is állt.

- Az az érzésem, hogy még itt van.

- Megkeresed?

- Tudom, hol találom.

- Ha akarod, elviheted az autómat - ajánlotta Terri.

- Talán néhány órára kölcsönvenném.

Munkába mindig gyalog járok. Ha ennél messzebbre kell mennem, kerékpárra ülök, különleges esetekben pedig kölcsönveszem Stormy Llewellyn vagy Terri autóját.

Számtalan dolog felett nincs ellenőrzésem, mint például a sok halott, meg a kéréseik, a bodachok és a profetikus álmok. Valószínűleg már régen becsavarodtam volna, ha nem próbálom minél egyszerűbbé tenni az életemet legalább azokon a területeken, amelyekbe van némi beleszólásom. íme, védekező stratégiáim: nincs autóm, nincs biztosításom, csak annyi ruhám van, amennyi valóban kell - többnyire trikók, farmerek -, nem járok egzotikus helyekre nyaralni és nincsenek elérhetetlen vágyaim.

Terri odacsúsztatta az asztalon az autója kulcsát.

- Kösz - mondtam.

- De kérlek, ne szállíts vele halottakat, oké?

- Nekik nincs szükségük a te autódra. Akkor jelennek meg, és ott, amikor akarnak.

- Mert ha kiderülne, hogy valami hulla üldögélt az autómban, egy álló napig képes lennék sikálni az üléshuzatot.

- És ha Elvis ülne benne?

- Az más. Hogy van ma reggel Rosalia? - kérdezte a főbérlőmre célozva.

- Láthatóan - feleltem.

- Jó neki.

7. fejezet

A Green Moon Bevásárlóközpont a Green Moon úton áll, Pico Mundo óvárosa és a modern nyugati városrész között. Olyan, mintha egy óriás méretű indián család számára építették volna, ahol a családtagok átlagosan tizenöt méter magasak.

A hatalmas parkoló egyik sarkán, távol a központtól, állt az Abroncs Világ, gumikereskedés. Az egyszintes épület tetején levő tornyon egy földgömb forgott lassan, mintha azt a békés és ártatlan világot jelképezné, amely elveszett, amint a kígyó bekúszott az Édenbe.

A bolygónak a Szaturnuszhoz hasonlóan gyűrűje volt, de nem jégkristályból, kőből és porból, hanem gumiból. A gumigyűrű is forgott.

Az üzletben egyszerre öt állomáson szolgálják ki a vendégeket és szerelik fel az új kerekeket. A szerelők ropogósra vasalt egyenruhát viselnek, udvariasak, mosolyognak, és mindig boldognak látszanak.

Akkumulátor is kapható itt, és olajat is cserélnek, ha szükséges, ám a cég fő profilja a gumiabroncscsere.

A bemutatóteremben mindent áthat az erős gumiszag.

Azon a kedd délutánon tíz-tizenöt percig sétáltam zavartalanul a gumiabroncsok oszlopai között. Akadt alkalmazott, aki odaköszönt, de senki sem próbált rábeszélni, hogy vegyek valamit.

Eljövök ide néha, ők pedig nem zaklatnak, mert tudják, mennyire érdekelnek a gumiabroncsok.

Az üzlet tulajdonosa Mr. Joseph Mangione. Ő egy középiskolai jó barátom, Anthony Mangione apja.

Anthony a UCLA-ra, a Kaliforniai Egyetemre jár Los Angelesbe, és orvosi karrierre vágyik.

Mr. Mangione büszke rá, hogy a fiából orvos lesz, de közben kissé el is van keseredve, mert Anthonyt egyáltalán nem érdekli a családi vállalkozás. Engem viszont egészen biztos szívesen üdvözölne pótfiaként a bizniszben.

Az üzletben egyaránt kaphatók gumiabroncsok autók, furgonok, teherautók és motorkerékpárok számára. A méretek és fajták széles választékát árusítják. Ha az ember alaposan betanulta az árukészletet, az Abroncs Világ valószínűleg a világ legkellemesebb munkahelye.

De azon a kedden valahogy mégsem volt kedvem lemondani Pico Mundo Grille-beli fakanalamról, annak ellenére sem - hogy különösen ebédidő tájt, amikor minden asztal tele van, a vendégnek pedig türelmetlenek -, igen stresszes munka. Ilyen napokon találkozom általában a legtöbb halottal is, ami nem javítja amúgy sem rózsás hangulatomat.

Ilyenkor rendszerint azt kívánom, bárcsak az abroncsbizniszben dolgozhatnék. Mennyivel nyugodtabb lenne az életem!

Ám ma még Mr. Mangione gumiszagú paradicsomában is egy kísértet karjaiba szaladtam.

Tom Jedd, egy elismert, helyi kőfaragó nyolc hónappal korábban hunyt el. Egy éjszaka az autójával letért a Panoráma útról, áttörte az elkorhadt védőkorlátot, lebukfencezett a sziklás, több száz méter mély lejtőn, majd elsüllyedt a Malo Suerte-tóban.

Három halász a parttól hatvan méterre, a vízről látta, amint Tom bezuhant a tóba PT Cruiserében, és azonnal hívták a rendőrséget. A segítség azonban túl későn érkezett.

A balesetben Tom bal karja leszakadt, és még a megyei halottkém sem tudta eldönteni, hogy valójában mi okozta a halálát: elvérzés vagy fulladás. Azóta a szerencsétlen flótás szelleme az Abroncs Világ falai között kóborol, fogalmam sincs, miért, hiszen halálát nem a hibás gumikerék okozta.

Mielőtt autójába ült, Tom egy út menti vendéglőben iszogatott. A törvényszéki orvosi vizsgálat tizennyolcas véralkoholszintet állapított meg nála, ami jóval a megengedett szint felett van. Két eset lehetséges, vagy elveszítette önuralmát a jármű fölött mert részeg volt, vagy egyszerűen elaludt a volánnál.

Amikor a bemutatóteremben járkáltam, nézelődtem, Tom mindig bólintott, amikor észrevett. Egyszer még rám is kacsintott. De soha nem szólt hozzám. Hallgatag szellem volt.

Néhanapján azt kívántam, bárcsak minden szellem olyan lenne, mint ő.

Papagájmintás hawaii ingben, khaki sortban és fehér tornacipőben érte a halál. Az Abroncs Világban is mindig így jelent meg.

Előfordult, hogy száraz volt a ruhája, de gyakran csuromvizesen pillantottam meg, mintha épp akkor jött volna ki a Malo Suerte-tóból. Többnyire mindkét karja ép volt, néha azonban hiányzott a bal.

Tom szellemének külseje az aktuális lelkiállapotától függően változott. Ha száraz volt, Tom Jedd úgy tűnt, megadta magát a sorsnak, megbékélt vele. Nedves ruháiban azonban dühösnek, haragosnak és mogorvának látszott.

Ezúttal száraz volt a ruházata, haja rendes, s mindent egybevetve elég nyugodtnak tűnt, bár bal karját a jobb kezében vitte, mintha egy golfklubban lenne, ütővel a kezében.

A szellemek rendszerint méltóságteljesen viselkednek, hiszen ők már a túlvilághoz tartoznak, még akkor is, ha valami oknál fogva itt ragadtak. Rendszerint alig várják, hogy továbbhaladhassanak. Tom azonban megőrizte humorát. Amikor nem figyeltem - legalább is azt hitte -, leszakadt karjával kétszer is megvakarta a hátát.

Kisétáltam az Abroncs Világból. Amint beszálltam Terri Mustangjába, láttam, hogy Tom megállt a bemutatóterem ablakában, és leszakadt karjával vadul integetni kezdett búcsúzóul.

Áthajtottam a parkolón, és újra leparkoltam a Mustangot a bevásárlóközpont főbejárata mellett, ahová az alkalmazottak éppen egy hatalmas táblát lógattak fel, amelyen a szerdától vasárnapig tartó nagy nyári vásárt tették közhírré.

Az áruház legtöbb üzletében mérsékelt volt a forgalom, a Bürke & Bailey's fagylaltozóban azonban egyetlen gombostűt sem lehetett volna leejteni.

Stormy Llewellyn tizenhat éves korától dolgozott a fagyizóban, és húszévesen nevezték ki üzletvezetőnek. Terve az, hogy huszonnégy éves korára saját kávézója legyen.

Saját magáról azt állítja, hogy cseppet sem ambiciózus, viszont gyorsan elunja magát, és szüksége van az ösztönző támogatásra. Ebben szívesen segítettem volna neki, ha ő is akarja, de ő csak szellemi ösztönzésre gondolt.

Mindig mondom neki; hogy ha nem vette volna észre, van agyam is.

- Szerinted, miért hívlak néha Micimackónak? - kérdezte egyszer.

- Mert olyan macis lennék?

- Mert Micimackó feje vattával van kitömve.

Nem mindig könnyű vele az élet.

Odasétáltam a fagyizó pultjához, és így szóltam:

- Valami forrót és édeset kérnék.

- Mi hidegben utazunk - felelte Stormy. - Ülj le odakint, és viselkedj rendesen. Mindjárt viszek neked valamit.

Stormy nem szeretett bent az üzletben beszélgetni. Nem akart okot adni a pletykára, hiszen annyira kedvelték a kollégái.

Tiszteletben tartom ezt, hiszen én is odavagyok érte, így hát kisétáltam a Bürke & Bailey's-ből, és kerestem egy padot a bevásárlóközpont sétálóutcáján.

Amerikában a kiskereskedelem és a színházak szerepet cseréltek: a színházakat és a mozikat teletömték fogyasztási cikkekkel, ezzel szemben a bevásárlóközpontok drámaiságukkal vonzzák a látogatókat. Itt a Green Moon sétány végében például, egy húsz méter magas vízesés dübörög alá ember alkotta sziklákról, majd patak formájában végigcsordogál az épület teljes hosszán.

A fagylaltozó előtt a patakból tavacska lesz, amelyet pálmafák és fenyőfák ölelnek körül. Rendkívüli gonddal tervezték meg az erdőrészletet, még arra is ügyeltek, hogy halk madárcsicsergés szűrődjön ki a lombok közül.

Az ember szinte úgy érezte magát, mint az Amazonas őserdeiben, bár itt szerencsére nem voltak óriási rovarok, mérgező viperák, vagy nagymacskák.

A tóban számos, rikító színű koi úszkált. Állítólag ezért az egzotikus halért akár négyszáz dollárt is elkérnek.

Leültem egy padra, háttal a tónak, majd öt perc múlva Stormy is kijött, kezében két pohár fagylalttal. Élvezettel figyeltem, ahogy közeledik felém.

Egyenruhát viselt, rózsaszín cipőt, fehér zoknit, rózsaszínű szoknyát, színben hozzáillő blúzt és sapkát. Napbarnította arcát, ébenfekete haját és titokzatos, sötét szemét látva, az ember inkább nézte volna fotómodellnek.

Mintha olvasott volna a gondolataimban, ahogy leült mellém a padra, így szólt:

- Ha saját üzletem lesz, az alkalmazottaknak nem kell ilyen idétlen egyenruhát hordaniuk.

- Pedig nagyon jól áll.

- Képzelem.

Néhány percig csendben üldögéltünk a fagylaltot eszegetve, és közben a vásárlókat figyeltük.

- A hamburger- és szalonnaszag ellenére is érzem a bőrödön az őszibarack illatát - szólalt meg Stormy. - Jó lenne, ha velem dolgoznál, ha majd lesz saját üzletem.

- Nem túlzottan izgat a fagylaltüzletág.

- Akkor talán mégis igaz - mondta a lány.

- Micsoda?

- Hogy az ellentétek vonzzák egymást.

- Szerintem is van benne valami. Finom ez a fagyi. Ez az első, amit te kevertél, ugye?

- Igen. Már régen kitaláltam a hozzávalókat, és most végre megcsináltam, mert mindenki rágta a fülemet. Nem akartam elkapkodni.

- Késleltetett jutalom - mondtam.

- Igen, attól minden sokkal édesebb.

- De ha túl sokáig vár az ember, az édes-krémes megsavanyodik.

- Milyen bölcs gondolat, Odd!

Mindig megérzem, amikor a vékony jég repedezni kezd alattam, ezért témát váltottam.

- Szépek ezek a halak.

Stormy a válla fölött hátranézett, aztán ismét a fagylaltjával kezdett foglalkozni. - Csak a malackodáshoz értenek.

- Hogyhogy? - kérdeztem megzavarodva.

- A halak csupán esznek, ürítenek és párzanak.

- Micsoda élet!

- Undorítóak! Ugyanabból a vízből isznak, amibe ürítenek.

- Ebbe eddig bele sem gondoltam – jegyeztem meg.

- Hogy kerülsz ide, Odd?

- Terri Mustangjával.

- Hiányoztam neked?

- Mindig hiányzol, de most keresek is valakit. - Beszéltem neki Gombafejről. - Az ösztöneim vonzottak ide.

Általában, ha keresek valakit, és az nincs sem otthon, sem a munkahelyén, sem más helyen, ahol tudom, hogy szokott lenni, akkor elindulok egy kerékpáron vagy egy kölcsönautóval, és találomra bejárom a várost. Általában fél órán belül összefutok az illetővel. Stormy szerint ez egy különös „lelki vonzás”.

- Már meg is találtam - szólaltam meg, és Gombafej felé intettem a fejemmel, aki a sétányon bandukolt a patak mentén, a tó felé.

A különös férfi láttán kirázott a hideg.

8. fejezet

Gombafej sápadt, puffadt arccal, elszántan vitte a kitömött bevásárlótáskákat, amelyekből láttam, hogy már két áruházat is megjárt.

- Mi az a sárga izé a fején? - kérdezte Stormy.

- A haja.

- Elképesztően ronda.

A férfi ekkor belépett a Bürke & Bailey's-be.

- A bodachok még mindig vele vannak?

- Már csak három - feleltem.

- A fagyizóba is vele mentek?

- Igen.

- Ez nem tesz jót az üzletnek - mondta a lány rosszallóan.

- Ugyan már! Hiszen senki sem látja őket!

- Akkor is! - ellenkezett Stormy. - Várj itt!

Ahogy üldögéltem a malackodó koiok társaságában, kezemben a félig elfogyasztott fagyival, valahogy elment az étvágyam.

A fagylaltozó ablakán keresztül figyeltem a pultnál álló Gombafejet. A választékot tanulmányozta, aztán rendelt.

Nem Stormy szolgálta ki, de ott körözött a közelben a pult mögött, és a szeme sarkából figyelte.

Nem tetszett, hogy ott sertepertélt a férfi körül. Úgy éreztem, veszélyben van.

Bár a tapasztalat megtanított, hogy bízzak az érzéseimben, nem mentem be, hogy megvédelmezzem. Hiszen megkért, hogy kint várjak rá, s nem akartam magamra haragítani.

Legszívesebben újra inkább az Abroncs Világban lettem volna, ahol nyugalom volt és békés gumiszag. Aztán eszembe jutott szegény Tom Jedd, ahogy búcsút int levágott karjával, és mégis inkább úgy döntöttem, hogy befejezem a fagyit. Senki sem tudhatja, mikor sújt le rá a vég, és talán nekem is ez az utolsó gombóc fagyi életemben.

Mire végeztem az édességgel, Stormy is visszatért és leült mellém. - Elvitelre rendelt. Negyed kiló juhar-diós fagyit és negyed kiló mandarinos-narancsos csokit.

- Van ennek jelentősége szerinted?

- Nem hiszem, csak úgy mondtam. Valóban fura pofa. Bárcsak ki tudnád törölni az agyadból.

- Esélyem sincs rá.

- Lehet, hogy Messiás-komplexusod van, hogy folyton meg akarod menteni a világot.

- Nincs igazad. Ez csak valami különleges képesség. Nem kaptam volna, ha nem kéne használnom.

- Talán inkább átok.

- Nem az, ajándék, hidd el.

Gombafej kilépett a Bürke & Bailey's-ből. Két hatalmas bevásárlószatyra mellett most még egy varrott, hőszigetelt táskát is cipelt a fagylaltokkal.

Ismét jobbra, majd balra nézett, mintha nem tudná, melyik irányból érkezett. Mosolyogva bólintott, majd elindult a patak folyásával szemben, a vízesés felé. Két bodach is vele tartott, de a harmadik a fagyizóban maradt.

- Vacsoránál találkozunk - mondtam, és felpattantam.

- Próbálj meg életben maradni - mondta Stormy.

Ott hagytam őt, és követtem a férfit a bevásárlóközpont bejáratához, majd ki az erős napfénybe.

Gombafej poros Ford Explorere az enyém melletti sorban állt. Ha erősebb magnetikus képességekkel rendelkezem, egész biztosan egymás mellé parkolunk.

Kinyitotta a kocsi csomagtartóját, és berakta a szatyrokat.

Amikor leparkoltam a Mustangot, elfelejtettem ráteríteni a fényvédőt a szélvédőre, így a volán annyira felforrósodott, hogy nem lehetett hozzáérni.

Beindítottam a motort, és a légkondicionálót is bekapcsoltam, majd a visszapillantóból figyeltem Gombafejet.

Szerencsére nem sietett sehova, így mire beült és elindult, már én is hozzá tudtam nyúlni a kormányhoz.

Észrevettem, hogy a bodachok mostanra teljesen elmaradtak mellőle.

Korábban, az étteremből kifelé jövet legalább húsz lény kísérte, de a szám háromra apadt, mire a fagylaltozóhoz ért. A bodachok általában olyan emberhez szegődnek társaságul, aki valamely szörnyű és erőszakos cselekmény részese lesz, és nem hagyják el mindaddig, amíg utolsó csepp vére is el nem szivárgott.

Furcsálltam a dolgot, és ezért, bár a bodachok eltűntek, folytattam zsákmányom követését. Nem kellett sietnem sehová, hiszen a Grille-ben már letelt a műszakom, a délután és az este pedig előttem volt.

9. fejezet

Camp's End, amely nem önálló település, hanem Pico Mundo egyik városnegyede, nehéz idők szemtanúja volt. A kertekben többnyire száraz és gyomos a gyep, a házak többségére pedig ráférne egy alapos festés és tatarozás.

Az 1800-as években sok kis ház épült itt, mivel a reményteljes befektetőket a környékre vonzotta az ezüst, illetve a pletykák, hogy a föld alatt ezüstöt találtak. A hír persze nem volt igaz.

Idővel a talajkutatókból csak a legenda maradt, eltűntek, a lelakott kunyhók helyére pedig házakat, és kőbungalókat emeltek.

Camp's Enden az épületek valahogy gyorsabban leromlottak, mint máshol, és soha senki nem is igyekezett javítani az állapotukon.

Gombafej azonban itt lakott, egy halványsárga bungalóban. A kocsibeálló teteje veszedelmesen lehajlott, mintha bármelyik percben meg akarná adni magát.

A házzal szemközt parkoltam le. Leengedtem a kocsi ablakát, és leállítottam a motort. Figyeltem, amint a férfi behordja a fagylaltot és a többi holmit a házba. A kocsibeálló oldalán nyíló ajtón át lépett be a házba.

Pico Mundóban a nyári délutánok hosszúak és tikkasztóak, és remény sincs arra, hogy megmozduljon a levegő, vagy eleredjen az eső. Bár karórám szerint 16 óra 48 perc volt, a nap még mindig perzselően sütött. A reggeli időjárás-jelentés szerint a hőmérséklet ma körülbelül 42 fok, ami még a Mojave-sivatagban is igen magasnak számít.

Néha elhaladt mellettem egy-két autó, de gyalogost nem láttam. Gyerekek sem labdáztak, a kertekben nem dolgozott senki.

Olyan meleg volt, hogy hamarosan patakokban folyt a víz a hátamról. Elindíthattam volna a Mustang klímáját, de nem akartam Terri benzinjét hiába használni.

Gombafej negyven perc múlva jelent meg. Bezárta a ház oldalsó ajtaját, ami azt jelezte, senki sincs odabent, majd beszállt poros Explorere kormánya mögé.

Lecsúsztam az ülésen, nehogy észrevegyen, és hallgattam, amint az autójával elhajt, és a motor hangja elhal a távolban.

Odasétáltam a házhoz, és cseppet sem aggódtam, hogy esetleg valaki figyel a környező házakból. Ha valaki Camp's Enden lakik, az olyan mintha önkéntes száműzetésbe vonulna a világ elől.

Az oldalsó ajtóhoz mentem, és bekopogtam, de senki sem válaszolt. Az egyszerű zárat hamar kinyitottam vezetői engedélyem - egy műanyag lapocska - segítségével.

Várakozásomnak megfelelően nem egy tisztaságtól csillogó, tip-top konyhában találtam magamat. Tökéletes rendetlenség uralkodott benne, a szerteszét szórt kenyérmorzsákon lelkesen lakmároztak a hangyák.

Enyhe, kellemetlen szag lengte be a hűvös házat. Nem tudtam, honnan jöhet, először arra gondoltam, hogy Gombafej testének a kipárolgása.

Fogalmam sem volt, mit keresek ebben a házban, de tudtam, hogy felismerem, amint meglátom. Valami ehhez a férfihoz vonzotta a bodachokat, és reméltem, hogy rájövök, mitől érdeklődnek iránta ennyire.

Körüljártam a konyhát, de csak egy félig üres kávéscsészét és egy megbarnult banánhéjat találtam a konyhaszekrényen, meg mosatlan edényeket, a fiókokban pedig csak a megszokott dolgokat. A levegőt ekkor már kifejezetten hidegnek éreztem. Az izzadság szinte teljesen megszáradt a bőrömön.

E mindent átjáró, jeges levegő megmagyarázhatatlan volt, mivel bár a sivatagban nélkülözhetetlen a klímaberendezés, egy ilyen rozoga és régi házba nem valószínű, hogy beszerelték. Körülnéztem, hogy meglátom-e valahol, de nem volt. Ha a hálóba szerelték volna fel, hogy legalább aludni tudjanak éjjel, attól nem hűlt volna le az egész ház.

A klíma jellegzetes zümmögését sem lehetett hallani, a házban teljes csend volt. Hirtelen természetellenesnek találtam e némaságot.

Továbbindultam a konyhából a szobába, amikor éreztem, hogy a hideg levegő szinte besűrűsödik, és letompítja a hangokat is.

A nappali kevés bútorával éppoly lehangoló volt, mint a konyha. Régi, agyonolvasott könyvek és magazinok hevertek szerteszét a padlón, a kanapén és a kávézóasztalon.

A folyóiratok többnyire szexlapok voltak, meztelen nők pózoltak az elegáns sportautók és a hirdetések között, amelynek legtöbbje arról szólt, hogyan nagyobbíthatjuk meg férfiasságunkat.

A rongyosra olvasott könyvek láttán meglepődtem. Mind romantikus, szerelmes történet volt, de a szelídebb változatból, ahol nem a szex játszotta a központi szerepet, hanem a szerelem.

Felemeltem az egyiket, hogy belelapozzak, de a lapok némán fordultak át egyik felükről a másikra.

Ez volt az a pillanat, amikor azonnal el kellett volna rohannom. A házban uralkodó nyomasztó levegő tompító hatása megriasztott. Ennek ellenére maradtam, mert a kíváncsiság legyőzte a félelmemet.

A romantikus regény hangtalan lapjait átpergetve olyan érzésem támadt, hogy Gombafej talán nem egyedül lakik itt, s e könyveket a társa olvasta. E megérzésemet azonban nem erősítette meg, amit a hálóban találtam. A szekrényben csak az ő ruhái lógtak. A bevetetlen ágyon szétszórva hevert tegnapi alsóneműje és zoknija, valamint az éjjeliszekrényen álló félig üres mazsolás zacskó is a női jelenlét hiányára utalt.

Az ablakba szerelt légkondicionáló nem működött.

A konyhában terjengő szag itt tovább erősödött. Mintha ammónia, szénpor és szerecsendió szaga keveredett volna az elektromos kisülés égett szagával.

A következő helyiség a fürdőszoba volt. A tükör maszatos volt, a fogkrémre nem csavarták vissza a tetejét. A kis szemetes tele volt használt papír zsebkendőkkel.

A Gombafej hálószobájából nyíló kis folyosó végén egy másik ajtó állt, amely talán egy gardróbba vagy egy másik hálószobába nyílt.

A küszöbnél a levegő már annyira hideg volt, hogy meglátszott a leheletem a levegőben.

Elfordítottam a jeges ajtógombot. Az ajtó mögötti csend szinte megsüketített.

A sötét szoba feltárult előttem.

10. fejezet

Életem során számtalan sötét helyiségben megfordultam már, de egyik sem volt a Gombafej házában levő különös szobához fogható.

A helyiségnek vagy nem voltak ablakai, vagy bedeszkázták őket, hogy egyetlen szikrányi napfény se hatoljon át rajtuk. Lámpa nem világított. A tökéletes sötétségben semmit sem lehetett látni.

A küszöbről olyan végtelen feketeséget pillantottam meg, mintha nem is egy szoba lenne előttem, hanem az univerzum egyik távoli, halott része, ahol már a csillagok is kihunytak. A hideg csontig hatolt, és a csend olyan nyomasztó volt, mint egy csillagközi vákuumban.

Ami még ennél is furcsább volt, hogy az előszoba fénye egyáltalán nem hatolt az ajtón túlra. A fény és a tökéletes fénytelenség közötti választóvonal jól érzékelhető volt. A homály ellenállt a fénynek, teljesen lezárta annak útját.

Nem állítom, hogy nem szoktam félni. Az életem során velem megesett, különleges dolgok azonban megtanítottak arra, hogy félnem az ismerőstől kell, csak ritkán az ismeretlentől.

Természetesen engem is megrémiszt a tűzvész, a földrengések és a mérges kígyók, de mégis leginkább az emberek, mivel tudom, micsoda kegyetlenségekre képesek. Számomra a létezés legrémisztőbb rejtélye - a halál, és ami azon túl van - egyáltalán nem ijesztő, hiszen minden nap foglalkozom a holtakkal.

A kísértetfilmekben a főhős hátat fordít a rémséges szereplőknek, hogy kiszabaduljon a kísértetjárta házból, és otthagyjon csapot-papot? Nem. Benéz minden, véres titokkal teli szobába, felmegy a pókhálókkal átszőtt, félhomályos padlásra, lemegy a csótányoktól hemzsegő pincébe, és amikor feldarabolják, leszúrják, kibelezik, lefejezik vagy megégetik, mi, nézők, szinte fuldokolunk és remegünk az izgalomtól, aztán mikor hirtelen vége, mégis csak legyintünk, mert végül is megérdemelte sorsát. Nem kellett volna oda mennie.

Különös módon én sem szaladok el a kísértetjárta házak elől. Az élettől kapott ajándék, e különös látó képességem folyton arra sarkall, hogy felfedezzek.

Ezért mondogatja Stormy időnként, hogy nem is áldás, hanem átok a képességem.

Felemeltem jobb kezemet, és tenyeremet az előttem álló, áthatolhatatlannak látszó akadályra nyomtam. Bár a sötéten nem hatolt át semmilyen fény, a nyomásnak nem állt ellen. Kezem eltűnt a fekete homályban.

Eltűnt, hiszen semmit nem láttam mozgó ujjaimból a sötétségen túl. Mintha csuklóból amputálták volna a kezem.

Be kell vallanom, hogy a szívem zakatolni kezdett, és bár nem éreztem fájdalmat, megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor visszahúztam a kezemet, és láttam, hogy ép. Mintha egy bűvész szemfényvesztő produkcióját éltem volna szerencsésen túl.

Még mindig erősen az ajtófélfába kapaszkodva nagy levegőt vettem, és átléptem a küszöböt. Odabent valóban olyan áthatolhatatlan volt a sötétség, mint amilyennek kintről látszott, a hideg pedig egyre elviselhetetlenebb. A síri csendtől lüktetni kezdett a dobhártyám.

Bár a szobában semmit sem láttam, visszafordulva tökéletesen érzékeltem a küszöbön túli, fényes világot.

Attól féltem, Gombafej esetleg visszatért, és a belőlem egyedül látható részt, az ajtókeretre kulcsolódó ujjaimat figyeli, de szerencsére egyedül voltam.

Miután meggyőződtem arról, hogy látom az ajtónyílást, s így könnyen kitalálok innen, végre el mertem engedni az ajtófélfát. Ám amint elfordultam a folyosótól, hirtelen teljesen vaknak és süketnek éreztem magamat. Elveszítettem tájékozódó képességemet. Megkerestem a villanykapcsolót a falon és próbáltam fényt csinálni, de nem sikerült.

Ekkor észrevettem egy apró, vörös fényt, amely egészen biztosan nem volt ott egy pillanattal korábban: mintha egy véres szem gyilkos, vörös fényét látnám, de tudtam, hogy nem egy szem az.

Térérzékem teljesen cserbenhagyott. Képtelen voltam a távolság megbecslésére, de úgy tűnt, mintha az apró lámpa mérföldekre volna jelenlegi helyemtől. Nem hittem azonban, hogy e kis ház, bármily különös is, ilyen óriási teret rejtene magában.

Elengedtem a fali kapcsolót. Hirtelen olyan könnyednek éreztem magamat, mint egy lepke. Lábaim alig érték a padlót, amikor elszántan elindultam a vörös fény felé.

Jó néhány lépést megtettem, de a lámpás nem lett nagyobb, sőt, mintha úgy távolodott volna, ahogyan én közeledtem.

Megálltam, megfordultam és az ajtó felé pillantottam. Bár a fényhez nem jutottam közelebb, az ajtótól legalább húsz métert távolodtam.

Ennél is érdekesebb volt, hogy a nyitott ajtóban, a fényben egy alakot pillantottam meg. De nem Gombafej volt, hanem legnagyobb megdöbbenésemre... én magam!

Bár az univerzum rejtélyei túlságosan nem rendítenek már meg, ez még nekem is sok volt.

Tudtam, hogy nem a tükörképemet látom, hanem valószínűleg egy másik énemmel állok szemben, mégis integetni kezdtem. A másik Odd Thomas azonban nem intett vissza, ahogy egy tükörkép tette volna.

Mivel teljesen elmerültem a mocsárszerű feketeségben, a másik nem láthatott, ezért kiáltani próbáltam. Torkomból azonban egyetlen hang sem tudott felszakadni.

A második Odd Thomas - hozzám hasonlóan - vonakodva nyúlt be a kitapintható sötétségbe egyik kezével, és pontosan olyan döbbenten figyelte amputáltnak tűnő csuklóját, mint én az előbb.

E bátortalan behatolás megzavarhatott valamiféle finom egyensúlyt, a fekete szoba ugyanis váratlanul megcsúszott, ugyanakkor a vörös fény középen mozdulatlan maradt. Ekkor én hirtelen és varázsütésszerűen kirepültem ebből a különös szobából - mint amikor egy láthatatlan erő belöki a hullámlovast a deszkáról egy hatalmas hullám egyre csak forgó belsejébe -, és a szürke nappaliban találtam magamat.

Pontosan ott álltam, ahol korábban. Felemeltem egy szerelmes regényt, a lapok most sem adtak zajt, csak saját belső hangjaimat hallottam.

Órámra néztem, mert valami azt súgta, hogy korábban van, és igazam volt. Nemcsak a sötét szobából lökődtem ki a nappaliba, hanem az időben is visszarepültem néhány percet.

Mivel alig egy pillanattal ezelőtt még láttam magam, amint a folyosóról benézek a sötét szobába, feltételeztem, hogy egy fizikai anomáliának köszönhetően most kettő létezik belőlem egyidejűleg a házban. Az egyik példányom itt áll Nora Roberts egyik regényével a kezében, a másik példány pedig a szomszédos szobában van.

Már az elején figyelmeztettem a kedves olvasót, hogy különös életet élek.

És a különleges élmények sokaságának köszönhetően egyre kevesebb dolgon lepődöm meg. Képes vagyok alkalmazkodni szinte bármilyen szokatlan eseményhez, így az időutazás lehetőségét is elfogadom, eltérően más, földönjáróbb gondolkodású személyektől.

Nem menekültem el. Nem is indultam vissza az előbb már megtett úton Gombafej hálószobájába vagy fürdőjébe, hanem inkább letettem a könyvet, és végiggondoltam, mi történhet akkor, ha összefutok a másik Odd Thomasszal, ezért próbáltam a legbiztonságosabb és legésszerűbb lépést kiagyalni. Jobb elkerülni a bajt, ha lehet.

A nappaliból óvatosan kikukucskáltam a folyosóra, és megláttam másik énemet amint még mindig a fekete szoba nyitott ajtajában áll.

Most akár oda is szólhattam volna neki, de végül a körülmények meggátoltak ebben. Valószínűleg úgysem lett volna jó ötlet. Végül is mit mondtam volna neki? Hogy ityeg a fityeg?

Vagy odamentem volna hozzá, hogy melegen átöleljem?

A bölcs fizikusok azt állítják, hogy két tárgy, vagy élőlény semmilyen körülmények között nem foglalhatja el egy időben ugyanazon helyet. Arra figyelmeztetnek, hogy katasztrofális következményekkel járhat, ha valaki erre mégis kísérletet tesz.

Feltételezve, hogy belőlem kettő nem képes egyidejűleg létezni égszakadás-földindulás nélkül, inkább a nappaliban maradtam az ajtónál, és figyeltem, amíg a második Odd Thomas átlép a küszöbön a sötét térbe.

Önök most minden bizonnyal azt gondolják, hogy ebben a pillanatban az időparadoxon helyreállt, és a tudósok által felvázolt katasztrófa nem következik be, optimizmusukat azonban csupán annak köszönhetik, hogy boldogan élnek az öt alapvető érzék világában. Önöket, velem ellentétben, senki és semmi nem kényszeríti arra, hogy paranormális képességeik felhasználásával hajtsanak végre olyan dolgokat, amelyeket nem értenek, és amelyek fölött nincs hatalmuk.

Irigylem önöket.

Amint a másik Odd Thomas első ízben átlépte a sötét szoba küszöbét, egyenesen ahhoz az ajtóhoz mentem, amelyet nyitva hagyott maga mögött. Természetesen nem láthattam őt a kinti világból, de feltételezem, hogy hamarosan visszafordul, hátranéz és megpillant engem, ahogyan azt már egyszer végigéltem.

Amikor úgy ítéltem meg, hogy észrevette a vörös fényt és megtett körülbelül húsz lépést, és amikor végre hátranézett és megpillantott, ahogy ott állok, a karórámra néztem, hogy visszaállítsam az epizód kezdetét. Benyúltam jobb kezemmel a sötétségbe, hogy megbizonyosodjam róla, semmi sem változott abban a furcsa világban, majd még egyszer átléptem a küszöböt.

11. fejezet

Legnagyobb aggodalmam - eltekintve attól, hogy elkésem a vacsoráról Stormyval - az volt, hogy ott ragadok egy időhurokban, és arra leszek kárhoztatva, hogy magamat kövessem Gombafej házában, és az örök idők végtelenségéig lépjek be újra és újra az ajtón át a fekete, fénytelen helyiségbe.

Már ha létezik egyáltalán olyan, hogy időhurok. Pillanatnyilag azonban benne voltam a sla-masztikában, és volt módom ezen elgondolkodni.

Amikor másodszor is beléptem a fekete szobába, már nem voltam olyan bátortalan, bár ugyanolyan bizonytalan léptekkel haladtam a vörös fény felé a szoba belsejében. E titokzatos lámpa most mintha sokkal fenyegetőbb fényt bocsátott volna ki, mint korábban, bár a sötétséget így is csak kevéssé oldotta.

Kétszer is visszanéztem a nyitott ajtó felé, de nem láttam magamat. Aztán jött az ismerős pördülés, de ez alkalommal a forró júliusi délutánban találtam magamat, amit épp kilépek a házból a perzselő napfényre.

Megálltam, hunyorogva néztem körül, majd visszahúzódtam az árnyékba.

A házban tapasztalt mélységes csend eltűnt. A távolban egy kutya ugatott, az utcán pedig egy öreg Pontiac haladt el köhögve, zörögve.

Biztos voltam benne, hogy alig egy percet töltöttem a sötét szobában, de azért újra az órámra néztem. Öt-hat perccel volt több, mint gondoltam. Ennyit ugorhattam tehát az időben.

Számos kérdés kavargott a fejemben. Például az, lehetséges-e, hogy egy férfi, aki egy idióta mosolya mögé bújik, képtelen rendet tartani a házában, szexlapok és szerelmes regények között él, a valóságban szuperzseni, aki a rádióamatőr boltból beszerzett alkatrészek segítségével háza egyik szobáját időgéppé alakította át?

Kíváncsi voltam, vajon Gombafej valóban ember-e, vagy valami egészen más. Vajon mióta él itt? Kicsoda ő valójában, és mik a szándékai?

Lehet, hogy a fekete szoba nem is időgép, hanem valami sokkal furcsább? Talán az idővel összefüggő történések csupán az elsődleges funkció mellékhatásai?

És azt is szerettem volna tudni, hogy meddig álldogálok még itt az árnyékban a helyzeten elmerengve, ahelyett, hogy tennék valamit.

A kocsibeálló és a konyha közötti ajtó - amelyen első ízben beléptem a házba - automatikusan bezáródott mögöttem, mikor először bementem. Ezúttal is a jogosítványommal nyitottam ki a zárat.

Minden úgy volt, mint az előbb. A konyhában még mindig ott hevert a vágódeszkán a megbarnult banánhéj, és senki nem mosogatta el a piszkos edényeket sem időközben.

A nappaliban ott hevertek a lapok és szerelmes regények, ám amikor a folyosó közepén járhattam, hirtelen megálltam, döbbenten a változástól.

A süket csend elmúlt. Mindennek olyan hangja volt, mint egy normális házban. Lépteim alatt megreccsent a padló, az ajtó is nyikorgott a rozsdás sarokvason. A csend már nem szippantotta ki a hangokat a házból.

A korábban fagyos levegő most langyos volt.

A különös, kellemetlen szagot most erősebben lehetett érezni, de még most sem tudtam, honnan jöhet.

Ösztöneim azt súgták, hogy ne induljak tovább a sötét szoba irányába. Hirtelen erős késztetést éreztem, hogy visszavonuljak a folyosóról.

Visszamentem a konyhába, elrejtőztem a lengőajtó mögött, és körülbelül öt centire lehettem attól a valakitől vagy valamitől, amitől, úgy éreztem, menekülnöm kell.

Alig másodpercekkel azután, hogy elhelyezkedtem a rejtekhelyemen, bodachok kezdtek özönleni a folyosóról a nappaliba.

12. fejezet

A bodachok mozgásáról mindig egy falka lopakodó farkas jut eszembe.

E különleges alakulat úgy haladt át a nappalin, mint ahogyan a méhek kirajzanak a méhkasból, vagy inkább, ahogy a csótányok szedik lábukat a kövezeten.

Rengetegen voltak. Már vagy negyven füstszerű, némán áramló alakot számoltam meg.

Áthaladtak a szobán, majd a bejárati ajtó és az ablakok felé igyekeztek, azután egyetlen hang nélkül kicsusszantak a házból a tikkasztó hőségbe.

Ám a nyomukban már ott volt a következő csapat, megint vagy harmincan. Még sosem láttam ennyi bodachot egy helyen, egy időben.

Bár a konyhai rejtekhelyemről nem tudtam rendesen szemmel tartani a nappali bejáratát és az előszobát, tudtam, honnan jönnek a betolakodók. Nem Gombafej bevetetlen ágya alól bújtak elő, sőt nem is a gardróbból vagy a fürdőszobai csapból. A fekete szobából érkeztek a nappaliba.

Úgy tűnt, nagyon igyekeznek elhagyni a házat, hogy felfedezőútra indulhassanak Pico Mundó-ban, mikor az egyik hirtelen kivált a kavargó áradatból, és megtorpant a nappali közepén.

A konyhában lapulva átvillant az agyamon, hogy semmilyen fegyverként használható tárgy nincs a közelemben, amivel szembeszállhatnék e test nélküli lénnyel, ezért inkább visszatartottam a lélegzetemet.

A bodach görnyedten állt, kezei - vagy inkább kézhez hasonló nyúlványai - a térdét verdesték. Leengedett fejét először jobbra, majd balra fordította, mintha zsákmányának nyomai után kutatna a szőnyegen. Szinte sugárzott belőle a gonoszság és a rosszindulat. Ezután felemelkedett, kiegyenesedett, fejét a magasba emelte, és ismét körbeszagolt.

Már bántam, hogy a barackillatú samponnal mostam hajat, aztán az is eszembe jutott, hogy biztos lehet érezni a bőrömön az étteremben mindenhová bekúszó füst és olaj szagát is.

A tintafekete bodach úgy pásztázta végig a szobát, mintha valódi orra, füle és szemei lettek volna.

És most pontosan a konyhai ajtót figyelte. Lehet, hogy nincs szeme, de mégis észrevett.

Ahogy ott állt kiegyenesedve, magasabb volt, mint én, és meglehetősen ijesztőnek látszott. Hirtelen kisegérnek éreztem magamat, akit a nagy macska azonnal, egyetlen csapással szétlapíthat.

Már alig tudtam visszatartani a lélegzetemet.

Egyre erősödött bennem a vágy, hogy elmeneküljek innen, de a félelem megbénított.

A másodpercek ólomlábakon vánszorogtak, amikor legnagyobb meglepetésemre, a fantom újra összegörnyedt, és a többiek után vágtázott. Mint vékony füstszál tűnt el az alakkeret és a párkány között.

Fellélegeztem, és figyeltem, ahogy az utolsó példányok áthaladnak az előszoba ajtaján.

Amikor már mind kint volt a Mojave-sivatagban, óvatosan visszamentem a nappaliba.

Legalább száz bodach vonult át a szobán, ám a nagy forgalom ellenére minden a helyén maradt.

Kinéztem az ablakon az utcára, de ott sem volt nyoma a fekete seregnek.

A kis ház természetellenesen hideg levegőjét a bodachok kisöpörték, magukkal vitték.

Ismételten, immár harmadszor léptem az előszoba végén lévő ajtóhoz.

A fekete szoba semmivé lett.

13. fejezet

A küszöbön túl egy teljesen hétköznapi módon berendezett, körülbelül húsz négyzetméteres szobát láttam.

Az egyetlen ablak előtt a kertben orgona nőtt, amely elfogta a napot, de még így is jól látszott, hogy a vörös fény forrása nem itt van.

A titokzatos erő, amely az imént átalakította és uralta e helyiséget - hogy engem először a múltba, majd néhány perccel később a jövőbe varázsoljon - már nem létezett.

Gombafej dolgozószobáját láttam magam előtt. A berendezés legalábbis erre utalt: négy fiókos iratszekrény, irodai szék és egy nagy, fémlábú asztal famintázatú munkafelülettel - ez volt a teljes bútorzat.

Az íróasztallal szemközti falon három fekete-fehér, poszter nagyságú fotó lógott; mind férfiportrék. Az egyiknek lázas szeme és jókedvű mosolya volt, a másik kettő tekintete azonban izzott a homályban.

Mindhárom ismerős volt, de csak az egyik neve jutott eszembe: a mosolygó fickót Charles Mansonnak hívták. Ő volt az a gonosz manipulátor, akinek forradalomról és faji háborúról szőtt fantazmagóriái rákos fekélyként terjedtek el a korszak fiataljainak körében. A fickó horogkeresztet vésett saját homlokába.

A másik kettő nevét nem tudtam felidézni, de nekik sem adtam volna szerepet egy romantikus komédiában.

Talán a képzeletem játszott velem csupán, de úgy láttam, mintha halvány ezüstös fény áradna a férfiak tekintetéből, ezért, hogy ne lássam különös szemüket, felkapcsoltam a lámpát a szobában.

A ház többi részére jellemző piszoknak és rendetlenségnek itt nyoma sem volt. Az iratszekrényben rendezett dossziék sorakoztak, tele újságkivágásokkal, vagy az Internetről letöltött anyagokkal. A fiókokban sorozat- és tömeggyilkosokról összeállított anyagokat találtam, a viktoriánus Angliából származó Hasfelmetsző Jacktől Osama bin Ladenig. De megleltem Ted Bundy, Jeffrey Dahmer és Charles Whitman aktáját is. Ez utóbbi volt az az orvlövész, aki 1966-ban tizenhat embert lőtt le a texasi Austinban. Aztán John Wayne Gacy következett, aki imádott gyermek-zsúrokon bohócnak öltözni, de lefotóztatta magát az egykori First Lady, Rosalyn Carterrel is, mellesleg pedig számtalan megcsonkított holttestet ásott el háza alatt és a hátsó kertben.

Különösen vastag volt Ed Gein aktája, akiről a Psychoban Norman Bates, A bárányok hallgatnak-ban pedig Hannibal Lecter alakját mintázták.

Gein imádta emberi koponyából enni a levest, és áldozatainak bőréből készült övet viselt.

A fekete szoba ismeretlen veszélyei nem rémisztettek meg úgy, mint az a szinte tapintható gonoszság, amely a helyiség mostani alakjában lévő dolgokból áradt. Ahogy benéztem a szekrényekbe, elszorult a szívem a rémülettől, és remegni kezdtem, és ez az érzés nem is hagyott alább, míg végül be nem vágtam az utolsó szekrény ajtaját is.

Már tudtam, kiknek a képeit látom Charles Manson fotójának társaságában. Mansontól jobbra Timothy McVeigh arcképe lógott, akit elítéltek, és ki is végeztek, mert 1995-ben százhatvannyolc embert ölt meg, amikor Oklahoma Cityben felrobbantotta a szövetségi irodaházat.

Manson balján pedig az a Mohammed Atta foglalt helyet, aki a Világkereskedelmi Központ egyik tornyának vezette a repülőgépet, és ezzel több ezer ember halálát okozta. Nem láttam a házban semmi bizonyítékát annak, hogy Gombafej szimpatizált volna a radikális iszlám fanatikusokkal, valószínűleg csupán a terroristák kegyetlenségét és az ördögi szolgálatot csodálta Attában.

A dolgozószoba tehát a férfi szentélye volt.

Miután már eleget, sőt talán túl sokat is láttam, minden vágyam az volt, hogy kijussak a házból, és visszatérhessek az abroncsok világába, ahol kitalálhatom, mi legyen a következő lépés.

Ehelyett azonban győzött bennem a kíváncsiság, és leültem az íróasztal elé. Nem vagyok finnyás, de enyhén megborzongtam, amikor kezemet annak a széknek a karfájára tettem, ahol ő is pihenteti a karját.

Az asztalon egy számítógép, egy nyomtató, egy rézlámpa és egy naptár állt, és minden makulátlanul tiszta volt.

Körülnéztem a helyiségben, próbáltam megérteni, hogyan alakulhatott át fekete szobává, majd változhatott vissza teljesen hétköznapi dolgozóvá. Lehet, hogy ez a szoba egy kapu? Átjáró Pico Mundo és egy sokkal távolabbi hely között, amelynek akár pokol is lehet a neve?

Ha elérem azt a vörös fényfoltot az egyébként tökéletes feketeség közepén, talán egy másik bolygón találtam volna magam. A galaxis egy olyan pontján, ahol a bodachok uralkodnak. De mivel nem volt „útlevelem”, ehelyett visszarepültem a nappaliba, azután a kocsibeállóra, a jövőbe.

Természetesen az is eszembe jutott, hogy amit láttam, talán nem más, mint illúzió. Lehet, hogy teljesen elment az eszem?

Időről időre megfordul a fejemben, hogy talán valóban bolond vagyok, de az öntudatos őrültekhez hasonlóan, rendszerint én is nagyon gyorsan elhessegetem magamtól e gondolatot.

Nincs értelme átkutatnom a szobát valamiféle rejtett kapcsoló után, amely talán újra fekete szobává tudná alakítani a dolgozót. A logika azt diktálta, hogy azt a hatalmas erőt, amelyre szükség volt a titokzatos kapu kinyitásához, nem innen, hanem a túloldalról sugározták, bárhol is legyen az a hely.

Nem hiszem, hogy Gombafej tudott arról, hogy szentélye nem csupán gyilkos fantáziák katalogizált tárháza, hanem egy átjáró is, amelyen keresztül nyaralni jönnek hozzánk a bodachok. Lehet, hogy mit sem sejt arról a hatalmas átalakulásról, amely itt az imént végbement.

Ekkor kaparászáshoz hasonló hang ütötte meg a fülem.

Felkeltem a székről, és hallgatóztam. Semmi.

Talán egy patkány volt a falban vagy a padláson.

Visszaültem, és egyenként kihúztam minden fiókot.

A ceruzákon, tollakon, gemkapcsokon és más irodaszereken kívül két friss banki kivonatot és egy csekk-könyvet találtam. Mindhármat Robert Thomas Robertsonnak címezték ebbe a Camp's End-i házba.

Gombafej valódi neve tehát Bob.

Bob Robertson. Úgy hangzott, mintha egy joviális autóügynök volna.

A Bank of America négyoldalas kivonatából információt szereztem megtakarításairól, két hat hónapra lekötött betétjéről, aztán volt itt egy tőzsdei kimutatás is. Robertson számláin összesen hétszáznyolcvanhatezer-ötszáznegyvenkét dollárt számoltam össze.

Háromszor is újrakezdtem, mert biztos voltam benne, hogy valamit elszámoltam, vagy rosszul tettem ki a tizedesvesszőket, de nem hibáztam.

Találtam egy másik négyoldalas számlakivonatot is a Wells Fargo Banktól, amely Bob befektetéseit kezelte, és összesen négyszázhatvanháromezer-százhuszonöt dollár volt rajta.

Robertson elég ronda kézírással, de lelkiismeretesen vezette egyenlegét a csekk-könyvben, amelyben pillanatnyilag százkilencvennyolcezer-hatszáznegyvennyolc dollárja volt.

Az a tény, hogy egy olyan fickó, akinek majdnem másfélmillió dollárja van különböző bankszámlákon, egy lerobbant bungalót választ otthonának Camp's Enden, enyhén szólva gyanús volt.

Ha ennyi pénzem volna, nem valószínű, hogy folytatnám a munkát az étteremben, sőt, már az abroncsbizniszt sem találnám olyan vonzónak.

Robertsonnak talán azért nem volt szüksége luxusra és kényelemre, mert megtalálta az örömöt azokban a végtelenül mocskos és véres képzelgésekben, amelyek elméjében születtek.

Hirtelen ideges, csapkodó zajok és kopogás szűrődött be a házba, de a károgásból rájöttem, hogy csak a varjak élesítik csőrüket a háztetőn. Rendszerint korán reggel bújnak elő alvóhelyeikről, mielőtt a hőség elviselhetetlenné fokozódik, azután a délutánt lombos fák ágai közt töltik, majd újra előjönnek, amikor a nap már veszített erejéből.

Tehát nem volt mitől félnem.

A csekk-könyv regiszterében átnéztem az utolsó három hónap bejegyzéseit, de csak a szokásos kifizetéseket láttam: közüzemi díjak, hitelkártyatársaságok és a többi. Ám mégis volt egy furcsaság: Robertson számos tételt írt a készpénzfelvét oszlopba is.

Csak az elmúlt hónapban összesen harminckétezer dollárt vett fel, két- és négyezres részletekben. Ha pedig két hónapra tekintünk vissza, a készpénz kivét elérte az ötvennyolcezer dollárt.

Nem tudtam elképzelni, mire költhette, mert bármilyen nagy is az étvágya, ilyen sok fagyit biztosan nem tud megenni. Talán valamilyen különleges szenvedélynek hódolhat, amit nem tud nyíltan, csekkel vagy hitelkártyával fedezni.

Kezdtem úgy érezni, hogy túl hosszú időt töltöttem el a házban.

Feltételeztem, hogy meg fogom hallani az Explorer hangját, amint felhajt a kocsibeállóra, és ki tudok surranni úgy, ahogy jöttem, az oldalsó ajtón. Ha azonban a házgazda az utcán parkol le, vagy gyalog jön haza, csapdába esem, mert túl későn hallom meg, mikor megérkezik.

McVeigh, Manson és Mohammad Atta egyfolytában rám bámultak a fotókról, de kíváncsiságom még nem engedte, hogy elinduljak. Visszalapoztam az asztali naptárban, hátha találok egy bejegyzett találkozót, vagy más emlékeztetőt, amelyet Robertson írt be, de minden hely üres volt.

Újra a mai naphoz hajtottam a lapokat: augusztus 14., kedd, aztán előrelapoztam. Az augusztus 15-i oldal hiányzott. Semmilyen bejegyzést nem láttam későbbi időpontokra.

Mindent úgy hagytam, ahogy találtam, aztán felkeltem az asztaltól, az ajtóhoz mentem, és eloltottam a lámpát. Ekkor azonban eszembe jutott valami, mire ismét lámpát gyújtottam, és odaléptem az iratszekrényhez. Az egyik fiókon R betűt pillantottam meg, és most meg akartam nézni, vajon Gombafej magáról is csinált-e nyilvántartást.

Valóban találtam egy aktát, amelynek feliratán ez állt: ROBERTSON, ROBERT THOMAS.

Milyen kényelmes lett volna a dossziéban újságkivágásokra lelni megoldatlan gyilkosságokról, amelyeket szépen az emlékezetembe véstem volna, majd jelentettem volna Wyatt Porternek.

Az információk segítségével aztán Porter rendőrfőnök kieszelhette volna, hogyan ejti csapdába Robertsont. Rács mögé dughattuk volna az őrültet, mielőtt módja volna elkövetni a következő bűntettet.

Az aktában azonban legnagyobb csalódásomra egyetlen dolog volt: a naptár hiányzó augusztus 15-i, szerdai lapja.

Robertson semmit sem írt a lapra. Úgy látszik, már maga a dátum is elég jelentős volt hozzá, hogy elsőként kerüljön be a dossziéba.

Órámra néztem. Hat óra és négy perc múlva augusztus 15-e lesz.

És azután? Mi fog történni akkor? Attól tartok, valami nagyon tragikus.

Visszamentem a nappaliba, a foltos bútorok és poros magazinok közé, és ismét megdöbbentett a dolgozószoba és a nappali közötti éles kontraszt. Az egyik Robertson agyában valószínűleg elég nagy káosz uralkodhatott. Félig kialakult személyiség volt, hogy valójában milyen, csak a jó ég tudja. Másik fele azonban maga volt a megtestesült rend, precizitás és tisztaság.

Mintha két énje lenne, az egyik a rendetlen, a másik pedig, aki dolgozószobájában ül, a gyilkosokról szóló aktáit rendezgeti, és aki valószínűleg pontosan tudja, kicsoda vagy legalább is, hogy ki szeretne lenni.

14. fejezet

Amikor kiléptem a házból a garázskijárón át, nem tértem azonnal vissza a Terri Stambaugh-tól kölcsönvett Mustanghoz, hanem a ház mögé mentem, hogy körülnézzek a hátsó kertben.

Itt is, akárcsak a ház előtt, teljesen kiégett a gyep. Hosszú ideje nem esett, és a kertet nem gondozta senki.

Márpedig, ha valakinek az a szándéka, hogy áldozatait a hátsó kertben temesse el, a talajt valószínűleg gondozza, és puhán tartja, ennek a földnek a megmunkálásához azonban legalábbis légkalapácsra lett volna szükség.

A kertet egyszerű drótkerítéssel vették körül, amely semmilyen rejtőzködési lehetőséget nem biztosított volna a kíváncsi szemek elől, ha a férfi el akarta volna ásni áldozatát.

Ha mégis azt feltételezzük, hogy Robertson sorozatgyilkos, biztos, hogy áldozatait valahol máshol temette el. Mivel azonban láttam a saját magáról készített aktát, az jutott eszembe, hogy első „előadását” várhatóan csak holnap készül megtartani.

A tető szélénél állva hallottam, ahogy egy varjú a tetőhöz üti a csőrét, és elkárogja magát.

Eszembe jutott Poe rémes hollója, amely egyre csak azt hajtogatja: soha már, soha már.

Csak bámultam, és azon törtem a fejem, miért jut most eszembe Poe híres verse. A varjú vajon rossz előjel? Ha akkor megértettem volna, hogy az a varjú az én hollóm, egészen másként viselkedtem volna a következő néhány órában, Pico Mundo pedig még mindig a remény szigete lehetne.

Ám mivel nem értettem meg a varjú fontosságát, visszasétáltam a Mustanghoz, ahol Elvist pillantottam meg a vezetőülés mellett. Sportcipőt, khaki nadrágot és hawaii inget viselt.

Ismeretségi körömben minden szellem kénytelen volt ugyanazt a ruhát viselni, amelyben elhunyt. Például, Mr. Callaway, gimnáziumi angoltanárom egy jelmezbálról hazafelé tartva vesztette életét, és a gyáva oroszlán jelmezét viselte az Óz, a csodák csodájából. Mivel igen finom ember volt, csupa méltóság és tartás, elég nehezen szoktam meg, hogy a halála utáni néhány hónapban mindig ebben az olcsó jelmezben láttam. Nagyon megkönnyebbültem, amikor végre továbbhaladt a mi világunkból.

Elvis Presley a halálban is - csakúgy, mint életében - a saját útját járta. Minden alkalommal más ruha volt rajta, mintha még mindig a színpadon volna.

Olvastam, hogy halála előtt rengeteg altatót és antidepresszánst vett be, és alsóneműben vagy talán pizsamában találtak rá. Sokan azt állítják, hogy fürdőköpenyben halt meg, előttem azonban sosem jelent meg ilyen egyszerű holmikban.

A halottkém jelentése szerint gracelandi fürdőszobájában hunyt el, borostásan, arccal a hányadékában. Nagy örömömre sosem láttam így viszont.

Ez alkalommal, amikor beültem a kormány mögé, Elvis elmosolyodott és biccentett a fejével. Szemében szokatlan szomorúság ült.

Kinyújtotta karját, és megérintett, mintha együttérzését akarná kifejezni valami miatt. Ettől kissé zavarba jöttem, hiszen semmi olyat nem szenvedtem el, ami együttérzést igényelne.

Akkor, augusztus 15-e előtt, még nem tudhattam, mit látott előre Elvis az előttem álló borzalmas eseményekből, de gyanítom, hogy mindent pontosan tudott.

Szellemtársaihoz hasonlóan ő sem beszélt, sőt nem is énekelt, viszont nagy ritkán, ha olyan kedve volt, táncra perdült.

Beindítottam a motort, és találomra betettem egy CD-t Terri gyűjteményéből, amely kedvenc Elvis-dalaiból állt. Amikor a Suspicious Minds felcsendült a hangfalakból, Elvis arcán elégedettség jelent meg. Ujjaival halkan dobolta a ritmust a műszerfalon, amint kihajtottam Camp's Endről.

Mire Wyatt Porter rendőrfőnök házához értünk, már a Mama Liked the Roses szólt Elvis karácsonyi albumáról, mire a Király elsírta magát.

Nem szeretem őt így látni. A kemény rockert, aki a Blue Suede Shoest énekelte, szívesebben láttam mosolyogva, mint könnyezve.

Karla Porter, Wyatt felesége nyitotta ki az ajtót. Szomorkás, szép, zöld szeme végtelen nyugalmat és csendes optimizmust sugárzott, amely szöges ellentétben állt férje szigorú arcával és gyászos tekintetével.

Wyatt valószínűleg Karlának köszönheti, hogy munkája még nem őrölte fel teljesen. Mindenkinek szüksége van életében valamilyen ösztönző erőre, amelyből reményt meríthet, s Wyatt ezt Kariában találta meg.

- Oddie - szólalt meg a nő -, örülök, hogy látlak. Gyere csak be. Wyatt a hátsó kertben van, főzőcskézik. Elhívtuk néhány barátunkat vacsorára. Rengeteg ennivaló van, remélem, itt maradsz velünk.

Keresztülvezetett a házon a hátsó ajtóhoz. - Köszönöm, asszonyom, igazán kedves, de már elígérkeztem. Csak beugrottam, hogy váltsak néhány szót a férjével.

- Biztosan örülni fog, hogy lát - mosolygott rám. - Nagyon kedvel téged.

Wyatt csinos kötényben állt a kert szélén, a sütő előtt. - Odd, remélem, nem azért jöttél, hogy tönkretedd az estémet!

- Nem áll szándékomban, uram.

A rendőrfőnök két grilltűzhelyen dolgozott egyszerre. Az egyiken a zöldségeket és a kukoricát, a másikon pedig a húsokat sütötte.

Bár a kis kertbe beszorult a délutáni napsütés, és a sütők is rengeteg hőt termeltek, Wyatt homlokán egyetlen verejtékcseppet sem láttam.

Az elmúlt évek során összesen talán két alkalom volt, mikor alaposan megizzasztották az események. Az elsőnél az élete forgott kockán, a másodiknál pedig egy bűnöző egyenesen a férfiasságának szegezte fegyverét.

A láthatatlan Elvis belekukkantott az edényekbe, és szemrevételezte a burgonyasalátát, a kukoricapelyhet és a friss gyümölcssalátát az asztalon. Kissé elszomorodott, amikor rájött, hogy itt nem szolgálják fel kedvencét, a banános-mogyoróvajas szendvicset, így eloldalgott a medence felé.

Kinyitottam egy üveg Coronát, majd Wyatt és én leültünk két székre, és a nyomozó megkérdezte:

- Csak nem megint a holtakkal diskurálsz, fiam?

- De igen, szinte egész nap. Ezúttal azonban még él, akiről beszélni szeretnék.

Elmeséltem neki, hogyan jelent meg Gombafej az étteremben, majd hogyan találtam rá később a Green Moon bevásárlóközpontban.

- Észrevettem a Grille-ben - jegyezte meg Wyatt -, de nem tűnt gyanúsnak, inkább szánalmasnak.

- Csak maga nem látta a kíséretét - szólaltam meg, és elmeséltem neki, miféle láthatatlan sokadalom volt a nyomában.

Amikor a Camp's End-i házban tett látogatásomról számoltam be, azt mondtam, hogy az oldalsó ajtó nyitva maradt, és csak azért mentem be, mert azt hittem, valaki bajban van. Így a rendőrfőnöknek nem kellett falaznia nekem, amiért a valóságban betörtem oda.

- Nem vagyok valami tehetséges a falazásban - szólalt meg Wyatt.

- Tudom, uram.

- De mindig ezt várod tőlem.

- És ezért nagyra is becsülöm.

- No, fiam, ez az ügy aztán elég titokzatos.

- Szerintem is.

Természetesen szándékosan elfelejtettem beszámolni neki a fekete szobáról, mert még a Wyatthez hasonlóan nyitott emberek is elbizonytalanodnak, ha túl sok elképesztő részlettel traktálják őket.

Mikor befejeztem Wyatt így szólt:

- Különös történet. De mi vonta el közben folyton a figyelmedet, fiam?

- Ezt hogy érti?

- Egyfolytában a medence felé nézegetsz.

- Ja, csak Elvis van ott - magyaráztam. - Elég furcsán viselkedik.

- Elvis Presley? Itt van a házamban? Most?

- A vízen sétálgat ide-oda és valamit mutogat. Ne gondoljon semmi rosszra, uram. Csak önmagával vitatkozik. Valami igencsak aggasztja.

Ekkor Karla Wyatt jelent meg két vendég társaságában.

A húszas évei végén járó Bern Eckles nemrégiben került a Pico Mundo-i rendőrséghez; alig két hónapja dolgozott a városban.

Lysette Rains pedig Karla műkörömépítő stúdiójában dolgozott az Olive utcában, alig néhány saroknyira onnan, ahol én is dolgozom.

Nem jártak együtt, de azonnal láttam, hogy Karla és Wyatt igyekeznek őket összeboronálni.

Eckles hadnagynak fogalma sem volt az én hatodik érzékemről, s így nem tudta, hova tegyen, kedveljen-e vagy sem. Nem értette, miért szakít rám időt főnöke még a legzűrösebb napokon is.

Miután az újonnan érkezetteket itallal kínálták, Wyatt megkérte Ecklest, hogy kísérje a dolgozószobájába. - Megnézem a számítógépes nyilvántartásban ezt a Camp's End-i fura figurát, maga pedig próbáljon róla telefonon információt szerezni.

A ház felé tartva Bern Eckles visszafordult, és összevont szemöldökkel rám nézett. Talán attól tartott, kikezdek Lysette Rainsszel a távollétében.

Amikor Karla visszajött a konyhából, ahol elkészítette a desszertet, Lysette épp egy narancsos vodkával ízesített kólát kortyolgatott.

- Hogy ízlik az ital? - kérdeztem.

- Mintha tisztítószert innék cukorral, de remélem, a koffeintől visszatér belém az élet. Hogy van anyukád, Odd?

- Elég jól, kösz.

- Reméltem is. És apukád?

- Megint a gyors meggazdagodásban reménykedik.

- Ezúttal mibe kezdett?

- Parcellákat ad el a Holdon.

- Azt meg hogyan kell?

- Adsz neki tizenöt dolcsit, és ezért cserébe kapsz egy harmincszor harminc centiméteres holddarabra szóló tulajdonosi igazolást.

- De a Hold nem az apád tulajdona! - jelentette ki Lysette némi éllel a hangjában.

- Ez igaz - feleltem -, de rájött, hogy a Hold tulajdonképpen senkié, ezért írt egy levelet az ENSZ-nek, hogy ezennel benyújtja rá az igényét, másnap pedig elkezdte árusítani a területeket. Hallom, hogy belőled meg üzletvezető-helyettes lett.

- Igen. Elég nagy felelősség. És közben még tovább is képeztem magam.

- Már nem műkörmökkel foglalkozol?

- De igen, csak időközben megszereztem a képesítést, így már körömépítő művészként tevékenykedem.

- Gratulálok! Ez nagy dolog!

A lány szégyenlősen elmosolyodott a dicséret hallatán.

- Nem akkora durranás, de nekem sokat jelent.

Elvis ekkor közelebb sétált, és leült velünk szemben a gyepre. Megint potyogtak a könnyei, de közben azért Lysette dekoltázsa felé sandított. Még holtában is imádta a nőket.

- Te és Bronwen együtt vagytok? - kérdezte váratlanul a lány.

- Igen. Egyforma anyajegyünk is van.

- Ja, tényleg. Erről elfelejtkeztem.

- Jobban kedveli, ha Stormynak szólítják.

- Ezt megértem.

- Hát te és Eckles hadnagy?

- Még csak most találkoztunk. Kedves fiú.

- Sikerült teljesen magadba bolondítanod, úgy látom.

- Egyelőre csak el szeretnék járni valakivel ide-oda, de semmi több.

- Pedig nem túl jó egyedül.

- Igazad van - mondta Lysette -, de még nem tudom mi lesz ebből. Néha persze rámtör a magány, és egyedül a jövő is elég ijesztőnek látszik.

Elvis szíve még jobban elszorult Lysette megállapításától, és könnyei megállíthatatlanul ömleni kezdtek. Kezébe temette arcát.

Lysette és én még egy ideig beszélgettünk, miközben Elvis hangtalanul zokogott. Ez idő alatt négy újabb vendég érkezett.

Karla egy tálca sajtos pogácsával a kezében járkált a vendégek között, amíg a ház ura vissza nem tért Eckles hadnaggyal. Wyatt félrehívott és elsétáltunk a medence távolabbi végéhez, hogy egyedül lehessünk.

- Robertson öt hónapja költözött a városba - kezdte a rendőrfőnök. - Egy összegben fizette ki a Camp's End-i házat, jelzálog nincs rajta.

- Honnan van a pénze?

- Örökölt. Bonnie Chan azt mondja, San Diegóból költözött ide az édesanyja halála után. Harmincnégy évesen még mindig az anyjával élt.

Bonnie Chan ingatlanügynök volt, Pico Mundo egyik közismert alakja, aki mindig bohém kalapokban járt. Ő adta el Robertsonnak is a házat.

- Ebben a pillanatban úgy tűnik, tiszta a pasas - mondta Wyatt -, még gyorshajtásért sem büntették meg soha.

- Talán, ha kiderítenék, hogyan halt meg az anyja...

- Már ráállítottam valakit, de pillanatnyilag semmit sem lehet rábizonyítani.

- És a sorozatgyilkosokról készített akták?

- Csak beteges hobbi vagy kutatási anyag. Nincs benne semmi törvénytelen.

- De azért gyanús.

A nyomozó vállat vont. - Ha ennyi elég lenne bizonyítéknak, mind börtönben ülnénk. Te vonulnál be elsőként.

- Figyeltetni fogja?

- Csak azért, mert még soha sem tévedtél, Odd. Ma este odaküldök valakit a háza közelébe.

- Bárcsak ennél többet is lehetne tenni - sóhajtottam fel.

- Fiam, ez itt az Amerikai Egyesült Államok. Vannak, akik alkotmányellenesnek tartanák, ha megpróbálnánk egy pszichopatát megakadályozni a kiteljesedésben.

- Szerintem, elég komoly az ügy. Ha eszembe jut a fickó, égnek áll a szőr a hátamon. És mindig bízhatok a megérzéseimben.

- Figyelni fogjuk őt, Odd. Ennél többet nem tehetünk. Nem állíthatunk be hozzá, hogy lepuffantsuk! - A főnök jelentőségteljes pillantást lövellt felém. - És te sem!

- Én amúgy is félek a fegyverektől - nyugtattam meg.

- Még mindig a vízen járkál? - bökött fejével a medence felé.

- Nem, uram. Lysette mellett áll, a blúzába bámul és sír.

- Pedig ezért kár sírnia - kacsintott rám Wyatt.

- Nem is Lysette miatt sír. Ma ilyen hangulata van.

- Furcsa. Sosem gondoltam volna, hogy sírós.

- Az emberek megváltoznak a haláluk után. Időről időre a hatalmába keríti e hangulat, de nem tudom, most mi lehet a baj. Nem hajlandó elmagyarázni.

A rendőrfőnököt láthatóan lehangolta a tény, hogy Elvis sír. - Tehetnék érte valamit?

- Kedves öntől, uram, de nem hiszem, hogy bárki is tehetne valamit. Olyan érzésem van, hogy hiányzik neki az édesanyja, Gladys, mintha vele akarna lenni.

- Ha jól emlékszem, nagyon szerette a mamáját.

- Imádta - bólintottam.

- Már ő sem él, ugye?

- Jóval előtte halt meg.

- Akkor miért nem tudnak találkozni?

- Mert Elvis nem hajlandó elhagyni a világunkat. Gladys már a fényben van odaát, a fia pedig itt ragadt.

- És miért nem lép tovább?

- Talán akadnak még befejezetlen ügyei itt.

- Mint ma reggel a kis Penny Kallistónak, aki elvezetett Harlo Landersonhoz.

- Pontosan. De előfordul, hogy csak azért nem akarnak továbbmenni, mert annyira szeretik ezt a világot.

A nyomozó bólintott. - Ezt megértem, itt jó volt neki, mindenki szerette.

- Ha valami befejezetlen ügyről lenne szó, az elmúlt több mint huszonhat évben biztosan elrendezte volna - jegyeztem meg.

Wyatt ismét Lysette Rains felé pislantott, hátha meglátja a Király szellemét, vagy legalább valami titokzatos, vibráló sugárzást, vagy a levegő apró torzulását. - Fantasztikus zenét csinált.

- Így van.

- Mondd meg neki, Odd, hogy itt mindig szívesen látott vendég.

- Úgy lesz, uram. Nagyon kedves öntől.

- Biztosan nem maradsz vacsorára?

- Köszönöm, uram, nem, mert randevúm van.

- Stormyval, ugye?

- Igen, uram. Ő a végzetem.

- Bárcsak ő is hallaná, ahogy ezt mondod!

- Jól esik kimondanom, és neki is szoktam mondani.

A nyomozó átkarolta a vállamat, és elkísért a ház északi kapujához. - A legjobb dolog, ami egy férfi életében történhet, hogy rátalál a szívének kedves nőre.

- Stormy pedig még annál is jobb.

- Ennek örülök, fiam. - Kinyitotta előttem a kaput. - Ne aggódj Bob Robertson miatt. Szemmel tartjuk úgy, hogy észre sem veszi. Ha egyetlen rossz lépést tesz, elkapjuk.

- Azért én mégis nyugtalan vagyok, uram. Úgy érzem, nagyon rossz ember.

Amikor beszálltam a Mustangba, Elvis már bent üldögélt.

A halottaknak nem kell a lábukat használniuk, ha el akarnak jutni valahová. Ha mégis sétára adják a fejüket, azt csupán nosztalgiából teszik.

Amíg a medencétől a Mustangig eljutott, Elvis ruhát váltott. Most fekete nadrágot, tweed sportzakót, fehér inget és fekete nyakkendőt viselt, ugyanazt, amelyet az It Happened at the World's Fairben.

Ahogy a Porter-háztól távolodtunk, a Stuck on You című dalát hallgattuk. Közben Elvis a térdén dobolta a ritmust, a könnyek azonban megállíthatatlanul folytak a szeméből.

15. fejezet

Pico Mundo belvárosában, ahogy egy templom mellett haladtunk el, Elvis intett, hogy szeretné, ha leállnék a járda mellé.

Amikor megállítottam az autót, kinyújtotta felém a kezét. Érintése éppoly valóságos és puha volt, mint Penny Kallistoé. Két tenyere közé vette kezemet, mintha aggódna miattam. Lágyan megszorította, és közben nyilvánvaló aggodalommal tekintett rám.

- Semmi baj - mondtam, bár fogalmam sem volt, ez-e a helyes válasz ebben a helyzetben.

Anélkül, hogy kinyitotta volna az ajtót, kiszállt az autóból, és elindult felfelé a templom lépcsőjén. Néztem, amíg el nem tűnt a szemem elől a nehéz tölgyfa ajtó mögött.

Stormyval csak nyolckor volt találkozóm, s addig még bőven volt időm.

Foglald el magad, mondta mindig Sugars nagyi, ha úgy adódik, pókerezz, verekedj, hajts el gyorsan valahová, mert a tétlenség csak bajt hoz.

Nagyinak igaza volt, és különben sem volt kedvem ahhoz, hogy a találkahelyre menjek, és ott várakozzam Stormyra. Mivel nem volt jobb, amivel elfoglalhattam volna az agyamat, ismét Bob Robertson és tébolyult aktái körül jártak a gondolataim.

Elindultam a templomtól, és úgy döntöttem felhívom P. Oswald Boone-t, azaz Kicsi Ozzie-t. Második csengetésre vette fel a telefont.

- Képzeld, Odd, az én gyönyörű tehenem felrobbant!

- Mit beszél?

- Hatalmas robbanás volt! - mondta Kicsi Ozzie. - Az egyik percben még minden a legnagyobb rendben van, a másikban pedig ez a mesés állat darabokra hullik!

- Mikor történt? Nem hallottam semmit róla!

- Pontosan két órája és huszonhat perce. A rendőrség már járt itt, és úgy láttam, még őket is megdöbbentette az eset, pedig ők azért már láttak egyet s mást.

- Nemrég találkoztam Porter rendőrfőnökkel, de ő sem említette.

- Olyan látványban volt része a rendőröknek, hogy biztosan nem volt gyomruk azonnal hozzálátni a jelentésnek.

- És most hogy van? - kérdeztem.

- Nagyon szomorú vagyok.

- Tudom, hogy mennyire szerette azt az állatot.

- Így van - felelte.

- Gondoltam, beugrom egy kicsit, de talán mégsem ez a legalkalmasabb pillanat.

- Ellenkezőleg! Látogass meg, Odd, kérlek! Mindennél rosszabb olyankor egyedül lenni, mikor felrobbant az ember tehene.

- Pár perc, és ott vagyok - ígértem.

Kicsi Ozzie Jack Flatsben lakott, amely a régi városrésztől nyugatra terült el.

A csodás, régi belvárosi kereskedőnegyed a negyvenes évek végétől egyre több turistát vonzott ide, s ezen felbuzdulva a városrészben hatalmas beruházások indultak el, hogy régi szépségét helyreállítsák. A kevésbé fotóra kívánkozó vállalkozásokat - gumikereskedőket és fegyverárusokat - a Flats területére száműzték.

Azután húsz évvel ezelőtt csillogó-villogó, új kereskedelmi központok nőttek ki a földből a Green Moon úton és a Joshua Tree autópálya mentén, és odavonzották a Flats kevésbé elegáns vállalkozásainak ügyfeleit is.

Az elmúlt tizenöt év alatt Jack Flats hatalmasat változott. A régi, kereskedelmi és ipari épületeket buldózerrel lerombolták, a helyüket pedig lakóházak, irodák és színvonalas apartmanok foglalták el.

A környék egyik első lakosa volt Kicsi Ozzie, aki még akkor vásárolta itt földjét - amelyen korábban egy régóta használaton kívüli étterem állt -, amikor csak kevesen hittek a terület szebb jövőjében. Itt építette fel álmai házát.

A kétszintes, elegáns rezidenciában lift is volt, széles bejáratokat építettek be, és a padlót acéllal erősítették meg. Ozzie mindent úgy tervezett és építtetett meg, hogy a ház igazodjon méreteihez, és a mentők gond nélkül el tudják szállítani a holttestét, ha eljön az ideje.

Amikor leparkoltam a ház előtt, megdöbbentett a pusztítás.

Megálltam az egyik árnyat adó fa alatt, és elszörnyedve bámultam a hatalmas testet. E földön minden elmúlik egyszer, de az idő előtt bekövetkező, hirtelen elmúlások mindig zavarba ejtettek.

Az állat négy lába, a felrobbant fej csonkjai és a test darabjai szétszóródtak az előkertben, a bokrokban és a gyalogúton. A tehén tőgye a kerítés egyik oszlopán landolt, és az ég felé meredt.

A fekete-fehér Holstein tehén - amely legalább akkora volt, mint egy kis teherautó -, korábban két, hat méter magas acéloszlopon állt, amelyek egyáltalán nem sérültek meg a robbanásban. Az egyetlen rész, amely a magas rúdon maradt, a tehén fara volt, de az is elfordult, és most az utca járókelőit riogatta.

A műanyag marha valaha annak az étteremnek a homlokzatán foglalt helyet, amely Ozzie háza helyén állt egykor. Ozzie pedig az építkezés során nemcsak a cégért, hanem a hatalmas, műanyag tehénszobrot is megőrizte.

Számára a tehén művészeti alkotás volt.

Az Ozzie által írt könyvek közül négy a művészetről szólt, így pontosan tudta, miről beszél. Mivel ő Pico Mundo leghíresebb és legnagyobb köztiszteletnek örvendő lakója, és mivel elsőként épített magának otthont a Flatsen - amiről mindenki úgy gondolta, hogy mindörökre elátkozott terület marad -, kizárólag neki sikerülhetett kiharcolni a városi hatóságoktól, hogy megtarthassa a tehenet, mint szabadtéri műalkotást.

Aztán a Flatsre egyre több jómódú ember költözött, és Ozzie néhány szomszédja - egy maroknyi, ámde nagy hangú csoport - erősen megkérdőjelezte a szobor esztétikai értékét, és hevesen tiltakozni kezdett a jelenléte ellen. Talán közülük valaki szánta el magát erre az erőszakos cselekedetre?

Mire átverekedtem magamat a szobor szétszóródott részei között, és felmentem a lépcsőn, Ozzie már ki is nyitotta az ajtót előttem. - Hát nem elképesztő, Odd, hogy mire vetemedett valamelyik unintelligens barom? Abból merítek megnyugvást, hogy egyfolytában arra emlékeztetem magam: „A művészet örökké él, a kritikusok pedig rövid életű pondrók”.

- Ki mondta ezt? Shakespeare? - kérdeztem.

- Nem. Randall Jarrell. Csodás költő volt, de ma már senki sem emlékszik rá, mert az egyetemen nem tanítják.

- Majd én összetakarítom ezt az egészet, Ozzie.

- Hozzá ne nyúlj! - csattant fel Ozzie. - Hadd nézzék csak a romokat egy hétig, sőt akár egy egész hónapig ezek a mérges kígyók!

- Ahogy gondolja...

- Persze majd felszedetem később a törmeléket, de e gyönyörű tehén hátsó fele akkor is ott fog maradni! Ez lesz a válaszom a bombatelepítő filiszteusoknak!

- Szóval bombával csinálták?

- Kisméretűvel, amit éjszaka rögzítettek a szoborra egy időzítővel, amely „távol tartotta a kígyókat, akik mocsokkal és méreggel táplálkoznak” a tett színhelyétől. Ez sem Shakespeare, hanem Voltaire véleménye a kritikusokról.

- Kicsit aggódom maga miatt, Ozzie - szólaltam meg.

- Nem kell, fiam. Ezek olyan gyávák, hogy csak ahhoz van bátorságuk, hogy az éj leple alatt felmásszanak egy műanyag tehénre, de ahhoz már nincs vér a pucájukban, hogy szembenézzenek egy ilyen óriási méretű férfival, mint én.

- Nem is tőlük féltem magát, hanem a saját vérnyomásától! - feleltem.

Kicsi Ozzie legyintett egyet hatalmas kezével, s közben így szólt:

- Ha olyan méreteid lennének, mint nekem, és a véredben hemzsegnének a koleszterinmolekulák, te is megértenéd, hogy néha-néha egy kis jogos dühkitörés az egyetlen dolog, ami megakadályozhatja a trombózist. A dühkitörés, no meg a finom vörös bor. Gyere már beljebb onnan! Kinyitok egy üveg bort, és iszunk a kritikusok bukására, „az éhes aligátorok rothadó fajára”.

- Shakespeare? - próbálkoztam ismét.

- Az ég áldjon téged, Odd, nem az Avon-menti dalnok volt a világon az egyetlen költő!

- De ha kitartok mellette - feleltem, követve Ozzie-t a házba -, egyszer majd csak eltalálom valamelyik idézetét.

- Ilyen szánalmas trükkökkel jutottál el az érettségiig is?

- Igen, uram.

Ozzie behívott, és hellyel kínált a nappalijában, míg ő kiment a Robert Mondavi Cabernet Sauvignon-ért, így egyedül maradtam Szörnyű Chesterrel.

A macska nem volt kövér, de hatalmas és ijesztő külsejű. Egy alkalommal láttam, amint elriasztott magától egy agresszív német juhászt.

Szörnyű Chester sárgás árnyalatú volt, apró fekete foltokkal. Az arcán látható fekete és narancsos minták az egykori Kiss együttes tagjainak sminkjét idézték.

Egy teljes percig úgy tett, mintha nem lenne tudatában jelenlétemnek, csak üldögélt az ablakpárkányon, és az előkertet figyelte.

Nem zavart, hogy nem vett rólam tudomást, de egy idő múlva mégis felém fordította a fejét, végigmért, majd tovább bámult kifelé az ablakon, a szétrobbant Holsteinre.

Ozzie szobája egyszerűen volt berendezve, hatalmas bútorokkal, és minden a teljes kényelmet szolgálta: a perzsaszőnyeg sötét-aranyos színei, a hondurasi mahagónifa bútorok és a rengeteg polc barátságos összhatást keltett.

A macska jelenléte által keltett feszültségem épp oldódni kezdett, mikor Szörnyű Chester hirtelen felugrott, és a frászt hozta rám fenyegető, haragos fújásával. Fújni persze minden macska tud, de intenzitás tekintetében Chester versenyre kelhetne bármely csörgőkígyóval vagy kobrával.

Valami annyira megzavarta a kandúrt odakintről, hogy felpúpozta hátát, és kimeresztette a karmait.

Bár nyilvánvalóan nem én voltam idegessége okozója, a szék szélére csúsztam, hogy bármikor menekülhessek, ha kell.

Chester tovább fújt, közben pedig az ablaküveget kaparászta, aminek hangja megfagyasztotta ereimben a vért.

Hirtelen átfutott az agyamon, hogy talán a tehén szobrát elpusztító osztag tért vissza fényes nappal, hogy leszedje a talapzatról a makacsul ott virító tehénfeneket is.

Amikor Chester újra végighúzta karmát az ablakon, nem bírtam tovább, felugrottam. Óvatosan oldalaztam az ablak felé, nem mintha attól tartottam volna, hogy váratlanul Molotov-koktél vágódik be a szobába, hanem mert nem akartam, hogy az ideges macska félreérthesse indítékaimat.

A kerítés túlsó oldalán, szemben a házzal, ott állt Gombafej, azaz Bob Robertson.

16. fejezet

Az ösztöneim először azt súgták, hogy lépjek el az ablaktól. Vajon Gombafej engem követ? Ha igen, akkor lehet, hogy tudja, hogy jártam Camp's End-i házában. De honnan tudhatná? Ha most elrejtőzöm, az csak megerősítené abban, hogy van valami a fülem mögött.

Maradtam tehát az ablaknál, de hálás voltam azért, hogy Szörnyű Chester köztem és Robertson között állt. Elégedetten láttam, hogy a macska azonnal, első látásra meggyűlölte a férfit, ezzel is bizalmatlanságom jogosságát erősítve.

Mostanáig nem hittem volna, hogy Chester és én valaha is egyetérthetünk bármiben azonkívül, hogy mindketten kedveljük Kicsi Ozzie-t.

Robertson arcán most első ízben nem láttam mosolyt, tekintete olyan zordnak tűnt, mint a dolgozószobája falán függő Timothy McVeigh arca.

Ekkor Ozzie szólalt meg a hátam mögött:

- Istenem, csak elmebetegek tehették ezt a rémséget!

Megfordultam, és láttam, amint belép a szobába, kezében egy tálcán két pohár borral, sajttal és sós keksszel.

Elvettem egy poharat, és újra az ablak felé fordultam, de Bob Robertson már nem volt ott.

Közelebb léptem az ablakhoz, és mindkét irányban végignéztem az utcán.

- Odd? - szólalt meg Ozzie.

Robertson eltűnt, mintha ott sem lett volna, én pedig zavartan pislogtam. Azt sem bántam volna, ha engem követne, hiszen akkor legalább mindig tudnám, éppen hol van.

Hallottam, amint Ozzie leteszi a tálcát az asztalra, és amikor ránéztem, úgy állt ott a pohárral a kezében, mintha beszédet készült volna mondani.

Próbáltam kissé összeszedni magamat, s csak azután szólaltam meg:

- Kicsit elkalandoztam, Ozzie. - Az ablak felé intettem, ahol Chester most újra nyugodtan üldögélt. - Valaki elhaladt az ablak előtt, és azt hittem, ismerem... - Aztán hozzátettem - Valóban elképesztő a pusztítás, amit ezek a barbárok hagytak maguk után.

- Jól van, akkor arra iszunk, hogy minden gazember legyen átkozott - emelte fel poharát Ozzie.

- Ez a megátkozás azért kicsit erős, nem gondolja?

- Ne tedd tönkre a szórakozásomat, fiam. Csak igyál!

Lopva ismét az ablak felé pillantottam, aztán visszatértem a fotelhez, ahol a macska rémült riadója előtt üldögéltem.

Ozzie is letelepedett. Végignéztem a könyveken, a Tiffany-lámpákon, de a szoba nem volt rám a jól ismert, megnyugtató hatással. Szinte hallottam karórám ketyegését, amint múlik az idő, és egyre közelebb kerülünk augusztus 15-höz.

- Valami nyomaszt, fiam, ugye? - jegyezte meg Ozzie. - Úgy érzem, valami baj van, igaz?

Sóhajtottam, majd vettem egy nagy levegőt, és mindent elmeséltem neki Bob Robertsonról. És bár Porter rendőrfőnöknek nem említettem a fekete szobát, Ozzie-t be mertem avatni a történtekbe, mivel hatalmas képzelőerejével mindent képes volt befogadni.

Ezt bizonyítja például, hogy a művészeti szakkönyveken kívül két rendkívül sikeres, rejtélyes esetekről szóló könyvsorozat is fűződik a nevéhez.

Az első egy briliáns elméjű, nagydarab nyomozóról szólt, aki fantasztikus poénokat szórva oldja meg a bűnügyeket. Szépséges és rendkívül sportos alkatú felesége van ebben segítségére, aki természetesen imádja őt.

Ezek a könyvek, ahogy Ozzie egyszer elmagyarázta, még a hormonoktól átitatott pubertáskori fantáziáláson alapulnak, amely kamaszkorában végigkísérte őt, sőt, néha még most is felbukkan az életében.

A második sorozat főhőse egy detektívnő, aki állandó idegeskedése és számtalan bulímiarohama ellenére is szeretetre méltó marad. Ezt a figurát egy öt óra hosszat tartó vacsora alatt ötölte ki Ozzie és szerkesztője, közben azonban nem annyira a villát, mint inkább a borospoharat emelgetve.

Megkérdőjelezve Ozzie állítását, mely szerint egy kitalált detektívnek is lehetnek személyes problémái, és bármilyen rémes szokásokkal is bír, ettől még népszerű lehet az olvasók körében, ha az író azzá teszi számukra, a szerkesztő a következőt mondta:

- Ugyan ki a fene tudna nagy számú olvasót vonzani egy olyan főhőssel, aki minden étkezés után ledugja egyik ujját a torkán, és meghánytatja magát?

Az első regénnyel, amelyben e detektív volt a központi figura, Ozzie Edgar-díjat nyert, amely e műfajban jelentőségét tekintve a filmes Oscarral egyenértékű. A sorozat tizedik könyvét nemrég dobták piacra, nagyobb példányszámban, mint az első kilencet.

Ozzie mindig azt mondja erről - komolyságot erőltetve vigyorgó arcára -, hogy az irodalomtörténet során egyetlen regényben sem szerepelt még ennyi hányásjelenet, ekkora olvasótábor ekkora örömére.

Ozzie sikere a legkevésbé sem lep meg, mert szereti az embereket, és ez sugárzik a soraiból.

Amikor mindent elmeséltem Robertsonról, a fekete szobáról és a vérszomjas, mániákus gyilkosokról szóló esetekkel teli dossziékról, Ozzie csak ennyit mondott:

- Bárcsak lenne fegyvered, Odd.

- Félek a fegyverektől - emlékeztettem rá.

- Engem meg a te életed rémiszt halálra. Biztos vagyok benne, hogy Wyatt Porter bármikor kiadná az engedélyt egy fegyverre.

- Akkor folyton sportdzsekit kéne hordanom.

- Hordhatnál bő hawaii inget, az alatt elfér egy lapockára rögzített fegyvertáska.

- Nem áll jól - ráncoltam össze a homlokom.

- Hát, persze - jegyezte meg leplezetlen rosszindulattal Ozzie -, te a pólóiddal és farmereiddel fejezed ki önmagadat.

- Néha azért mást is viselek. Például bőrkabátot...

- A ruhásszekrényed tartalmától máris elfog a szédülés. Ralph Lauren biztosan elsírná magát, ha látná.

- Ez vagyok én - vontam meg a vállam.

- Ha vennék egy megfelelő fegyvert, és személyesen tanítanálak meg a kezelésére...

- Köszönöm, uram, hogy aggódik értem, de egészen biztosan az első adandó alkalommal a lábamba eresztenék két golyót, aztán megírhatná a következő sorozatát, amelynek főhőse egy lábfej nélküli magándetektív.

- Az már lejárt lemez. - Belekortyolt az italába. - Mindent megírtak már. Egy emberöltő alatt csupán egyetlenegyszer jöhet elő az ember olyan sikeres figurával, mint a mi hányással küszködő nyomozónk volt.

- Ott van még a krónikus hasmenés.

- Jaj, Odd, neked fikarcnyi érzéked sincs a sikeres regényíráshoz. Tényleg, mostanában írtál valamit?

- Ezt-azt írogattam.

- Gondolom a Stormy Llewellynhez írt, összegyűrt fecnikre célzol. Mi van még?

- Semmi más - vallottam be.

Amikor tizenhat éves voltam, P. Oswald Boone, aki akkor még csupán százötven kilót nyomott, elvállalta a bíráskodást az iskolánkban rendezett novellapályázaton. Ebben a középiskolában végzett ő is jó néhány évvel korábban. Az angoltanárom minden tanítványától elvárta, hogy benevezzen a versenybe.

Sugars nagymamám akkoriban halt meg, és mivel nagyon hiányzott, úgy döntöttem, róla írok. Balszerencsémre elnyertem az első díjat, s így kisebbfajta ünnepelt személyiség lettem a suliban, ami elég zavarbaejtő volt.

Nagyiról írt visszaemlékezésemért háromszáz dollárt és egy plakettet kaptam. A teljes összeget egy hififelszerelésre költöttem.

A plakettet és a hifilejátszót sajnos később darabokra zúzta egy dühös kopogtató szellem.

A novellapályázatból tehát később csupán egyetlen hosszú távú előnyöm származott, Kicsi Ozzie-val kötött barátságom, amiért hálás voltam, bár ettől kezdve öt éven át nyaggatott az írással. Azt mondta, hogy az ilyen képesség adomány, nekem pedig erkölcsi kötelességem használni.

- Sok nekem ez a két adomány - mondtam most neki. - Ha egyszerre kéne foglalkoznom a halottakkal és írni is róluk, vagy becsavarodnék, vagy főbe lőném magamat azzal a pisztollyal, amit maga akar nekem adni.

- Az írás nem a fájdalom forrása, hanem lelki kemoterápia. Csökkenti a lelki daganatokat, és enyhíti a fájdalmat.

Nem vontam kétségbe, hogy ez így van, sőt azt is éreztem, hogy Ozzie épp elég fájdalmat hordoz ahhoz, hogy élete végéig végezhesse a lelki kemoterápiát.

Bár Nagy Ozzie még élt, Kicsi Ozzie évente csak egy-két alkalommal látogatta meg apját. Minden egyes látogatás után legalább két hétre volt szüksége, hogy újra visszanyerje lelki egyensúlyát és híresen jó humorérzékét.

Még édesanyja is életben volt, de vele Kicsi Ozzie már húsz éve nem beszélt.

Nagy Ozzie most körülbelül harminc kilóval nyomott kevesebbet fiánál, következésképp az emberek nagy része úgy gondolta, hogy Kicsi Ozzie örökölte apja elhízásra való hajlamát. Kicsi Ozzie azonban nem volt hajlandó a genetika áldozataként tekinteni magára. Inkább azt mondta, hogy a szíve mélyén ülő akaratgyengeségnek köszönheti, hogy ekkorára hízott.

Az évek során néha utalt rá, hogy szülei gyötörték meg annyira, hogy eluralkodott rajta a végzetes akaratgyengeség. De sosem beszélt nehéz gyermekkoráról, sőt arról sem, mit kellett elviselnie. Inkább egyik rejtélyekben bővelkedő regényt írta a másik után...

Sosem emlegette rokonait keserűen, inkább kerülte a témát, amennyire lehetett. Helyettük inkább ontotta a könyveket művészetekről, zenéről, könyvekről és borokról...

- Az írás - mondtam neki - nem képes annyira enyhíteni a fájdalmamat, mint Stormy látványa... vagy egy gombóc kókuszos-cseresznyés csokifagyi.

- Az én életemben nincs nő - felelte -, de a fagylaltot megértem. - Felhajtotta borát. - És mit teszel most Bob Robertsonnal kapcsolatban?

Vállat vontam, de Ozzie nem hagyta annyiban. - Tenned kell valamit, hiszen már tudja, hogy nálam voltál ma délután, és talán már eddig is követett mindenhová.

- Csak annyit tehetek, hogy óvatosabb leszek, és megvárom, amíg Porter rendőrfőnök kiderít róla valamit. Az is lehet, hogy nem engem követett, hanem csak hallott a felrobbant tehénről, és megállt, hogy gyönyörködjön a romokban.

- Odd, leírhatatlanul elkedvetlenítene, ha holnap holtan találnának rád, mert még ki sem aknáztad írói tehetségedet.

- Most képzelheti, én hogyan érezném magam!

- Tudod, hogy szeretném, ha minél előbb bölcsebbé válnál, szereznél egy fegyvert és írnál egy könyvet, de senki helyett nem élhetem az életét. „Mily szaporán szállnak az évek az ifjúság szárnyain.”

- Mark Twain! - kiáltottam elégedetten.

- Kitűnő! Talán mégsem vagy te olyan tudatlan, ifjú bolond!

- Mostanában hallottam már magától ezt a mondatot - ismertem be -, onnan tudom.

- De legalább az eszedbe jutott! Azt hiszem, ez azt jelzi, hogy van benned vágy arra, hogy abbahagyd a roston sütést, és végre irodalmárt faragj magadból.

- Azt hiszem, először még kipróbálom a gumiabroncsbizniszt is - feleltem mosolyogva.

- Hogy milyen konok tudsz lenni! - sóhajtott fel. - Hozhattam volna egy egész üveggel - emelte maga elé a kiürült borospoharat.

- Csak maradjon, majd én idehozom az üveget - mondtam, mivel nekem jóval kisebb erőfeszítésembe került elmenni érte, mint neki.

A három méter széles folyosó két oldalán festmények lógtak, és innen újabb ajtók vezettek további könyvtárak és kiállítószobák felé.

A folyosó végéről nyílt a konyha, ahol a fekete gránitpulton állt az üveg.

Bár az első szobák kellemesen hűvösek voltak a klímaberendezéstől, a konyhában meglepő hőség uralkodott. Amikor beléptem, átfutott az agyamon, hogy talán mind a négy sütőben sülhet valami.

Aztán észrevettem, hogy a hátsó ajtó nyitva van. A sivatagi levegő még mindig vibrált a melegtől, és szinte kiszippantotta a konyha hűvösséget.

Ahogy közelebb léptem az ajtóhoz, hogy becsukjam, Bob Robertsont pillantottam meg a hátsó kertben. Sápadt, kifejezéstelen arccal meredt rám.

17. fejezet

Robertson úgy állt ott, mintha csak arra várna, hogy meglásson engem. Aztán megfordult, és elment a kert hátsó része felé.

Jó darabig nem tudtam, mit kéne tennem, csak álltam ott az ajtóban.

Talán az egyik szomszédja meglátott, és elmondta neki, hogy míg nem volt otthon, körülnéztem a lakásában. De a gyorsaság, amivel rájött, hogy ki vagyok, és követni kezdett, rendkívül nyugtalanító volt.

Bénultságomból az a felismerés mozdított ki, hogy veszélybe sodortam Ozzie-t, és beengedtem ezt a pszichopatát a házába. Mert a nyitott ajtóból arra következtettem, hogy Gombafej nemrég még bent volt a házban... Kijöttem a konyhából, átmentem a verandán, le a gyepre, és követtem Robertsont.

Ozzie háza egy meglehetősen nagy földterület elejében áll. A terület nagy részét gyep fedi, és fák takarják el a szomszédok kíváncsi tekintete elől. A hátsó részében dúsabb lombú fák állnak, mint elöl, szorosan egymás mellett.

Ebbe a kisebb fajta erdőbe sétált be Robertson, és eltűnt a szemem elől.

A lenyugvó nap sugarai alig hatoltak át az ágak között, így kitűnő rejtekhelyet biztosítottak a férfinak.

Sietve vágtam át a kis erdőn, északról dél felé, majd vissza, először csendben, aztán Robertson nevét szólongatva, de nem kaptam választ.

Nem akartam kijönni a fák közül, amíg mindent át nem vizsgáltam, így csak sokára értem a hátsó kerítés kapujához. Zárva volt, de a zár automatikusan csuk, bárki lép is ki rajta.

A kapu egy kellemes, keskeny, pálmafákkal szegélyezett utcácskára nyílt, amelynek mindkét oldalán kerítések és garázsok sorakoztak. Ameddig elláttam, sehol egy lélek.

Visszasiettem hát a kis erdőbe, miközben végig attól rettegtem, hogy Robertson rám támad. Ha a férfi a lugasban rejtőzködött is, biztosan észrevette éberségemet, mert nem támadott rám.

Amikor a hátsó verandához értem, megálltam, megfordultam és még egyszer alaposan megszemléltem az apró erdőt. Semmi szokatlant nem láttam.

Visszatérve a konyhába, becsuktam és bereteszeltem az ajtót, majd a biztonsági láncot is beakasztottam.

Az ajtó felső része üveges volt, és ezen át kinéztem a kertbe. Béke és nyugalom honolt odakint.

Mire visszaértem a nappaliba az üveg Cabernet-vel, a tálcáról eltűnt a sajt fele. Kicsi Ozzie továbbra is a hatalmas fotelben üldögélt, mint békakirály a trónján. - Kedves Odd, már kezdtem azt hinni, hogy beléptél a tükrön át Tükörországba.

Beszámoltam neki Robertsonról.

- Szóval, azt mondod - kérdezte Ozzie -, hogy itt volt, az én házamban?

- Igen, attól tartok - feleltem, és megtöltöttem poharát.

- És mit csinált?

- Szerintem csak álldogált a hallban, a boltívnél, és hallgatta, miről beszélgetünk.

- Átkozottul merész a fickó.

Remegő kezekkel tettem le az üveget az asztalra. - Nem nagyobb merészség, mint amikor én surrantam be a házába, hogy átnézzem a fiókjait.

- Talán igazad van, de te az istenek oldalán állsz, ez a fickó pedig egyenesen a Pokolból jött.

Szörnyű Chester korábban átköltözött az ablakból az én székemre. Most felemelte a fejét, mintha azt nézné, vissza akarom-e szerezni a helyemet. Szemei zölden villogtak.

-A helyedben inkább máshová ülnék, fiam - jegyezte meg Ozzie. - Kérsz még egy pohárral?

- Az elsőt sem fejeztem be - mondtam -, de egyébként is mennem kell már. Stormy Llewellyn, vacsora, tudja. Kérem, ne kísérjen ki, kitalálok.

- Ne mondd, hogy ne kísérjelek ki - morgott Ozzie, miközben próbált kikászálódni a fotelből.

- Uram, igazán nem szükséges.

- Ne mondd meg nekem, hogy mi szükséges és mi nem, te önhitt tacskó! Azt teszem, amit jónak látok, függetlenül attól, hogy szükségtelen-e vagy sem!

Előfordult, ha hosszú üldögélés után felállt, hogy arca elvörösödött az erőlködéstől, máskor pedig hullasápadt lett. Mindig aggódva figyelem ilyenkor, ijesztő, hogy a székből felkelés ekkora igénybevételt jelent neki.

Szerencsére, ezúttal nem történt ilyesmi. Talán a bor hatásának volt köszönhető, de meglepő gyorsasággal kikászálódott a székéből.

- Ha már talpon van – mondtam -, jó lenne, ha bezárná mögöttem az ajtót. Tartson minden ajtót zárva, amíg ez a helyzet meg nem oldódik. Ne nyissa ki akkor sem, ha csengetnek, csak ha látja, ki keresi.

- Nem félek tőle - jelentette ki Ozzie. - Jól ki vagyok párnázva, elég nehéz lenne bennem kárt tenni. És az önvédelemről is tudok egyet s mást.

- Pedig a férfi veszélyes. Lehet, hogy eddig uralkodott magán, de ha bekattan, elképesztő gonoszságokra is képes lehet. Én félek tőle.

Ozzie leintett. - Veled ellentétben, nekem van fegyverem. Nem is egy.

- Akkor tegye a keze ügyébe. Sajnálom, hogy magammal csaltam ide.

- Baromság, fiam. Feleslegesen aggódsz.

Búcsúzóul Ozzie minden alkalommal átölelt, ahogyan apák szokták szeretett fiukat, bár saját apámnak ez egyáltalán nem volt szokása.

- Csókold meg Stormyt a nevemben! - szólt utánam még.

- Úgy lesz!

- És hozd el, ha tudod, hogy ő is lássa a barbárok pusztítását a kertemben!

- Megdöbbentő a látvány, de egy kis bor átsegíti rajta. Hozunk majd magunkkal!

- Nem szükséges. Tele van a pince.

Vártam a verandán, amíg be nem csukta az ajtót, és rá nem fordította a zárat.

Elindultam a felrobbant tehénszobor mellett a főkapuhoz, s a Mustang mellett körbepillantottam a csendes utcán. Nem láttam sem Robertsont, sem poros Ford Explorerét.

Beültem az autóba, és amikor beindítottam a motort, attól rettegtem, hogy ugyanúgy a levegőbe repülök, mint a Holstein, de nem így lett.

Elindultam a kanyargós úton Jack Flatsből a Szent Bertalan katolikus templom felé, amely a város régi negyedében állt, s közben figyeltem, követ-e valaki. Egyetlen járművet sem találtam gyanúsnak, mégis úgy éreztem, figyelnek.

18. fejezet

Pico Mundóban nincsenek égig érő épületek. A nemrégiben megépült ötemeletes lakóház láttán sok régi lakost elfogott a szédülés, s a Maravilla Country Timesban is csak „a város fölé magasodó veszedelem”-nek titulálták. A város lakói nem szenvedhették a völgyet eluraló, lehangoló külsejű épületet.

A Mojave fölött tűző nap nem hasonlítható a bostoni napsütéshez, de még a Karib-tengerihez sem. Itt a sivatagban a nap erőteljesen, agresszívan csap le a völgyre, és nem állíthatja meg semmiféle magas épület.

Tornya révén a Szent Bertalan templom volt Pico Mundo legmagasabb építménye.

Ezen az augusztusi kedden már alig fél óra maradt napnyugtáig. A templom fehér falai csodás színekben játszottak.

Stormy a templom előtti lépcső felső fokán ült piknikkosarával.

Rózsaszín-fehér egyenruháját fehér nadrágra, türkizkék blúzra és szandálra cserélte. Bár uniformisban is csinos volt, most egyenesen vadítónak láttam. Felkaptam a piknikkosarat, és amikor Stormy is felállt, arcon csókoltam.

- Ez egy kissé visszafogottra sikerült - jegyezte meg.

- Mert ezt a puszit Kicsi Ozzie-tól kaptad - feleltem.

- Milyen drága! Hallottam, hogy felrobbantották a tehenét.

- Olyan a kertje, mint egy vágóhíd, ezer darabra hullott a műanyag Holstein.

- Mi jöhet még? Most majd a kerti törpéket veszik célba?

- Megőrültek az emberek - szólaltam meg.

A főbejáraton át léptünk be a templomba. Az előtérben halvány fények világítottak, s a cseresznyefával borított hely szinte hívogatott. Mi azonban nem a főhajó felé vettük az irányt, hanem azonnal jobbra fordultunk és odaléptünk egy bezárt ajtóhoz. Stormy elővette a kulcsot a zsebéből, majd felmentünk a harangtoronyba.

Sean Llewellyn atya, Stormy nagybátyja volt a Szent Bertalan templom plébánosa. Tudja, hogy a lány imádja a tornyot, ezért néha odaadja neki a kulcsot.

Amikor az ajtó halkan becsukódott mögöttünk, elhalványult a füstölő édes illata, és alig érezhető dohszag csapta meg az orrunkat.

A torony lépcsője homályba burkolózott, de én azonnal rátaláltam Stormy szájára, még mielőtt villanyt gyújthatott volna.

- Rossz fiú.

- Finom ízű a szád.

- Furcsa érzés templomban csókolózni.

- Tulajdonképpen nem is vagyunk a templomban - mondtam.

- És tulajdonképpen nem is csókoltál meg.

A lépcső tetején egy ajtó vezetett a haranglábhoz.

Három hatalmas, de különböző méretű bronz harangjáték lógott a mennyezetről a magas tér közepén. Két méter széles perem vette körül őket.

A harangok hétkor szólaltak meg az utolsó misére, és csak a reggeli mise előtt harangoznak majd újra.

A harangláb három oldala nyitott volt, s innen csodás kilátás nyílt Pico Mundóra, a Maravilla-völgyre és a távoli dombokra. A nyugati oldalon táboroztunk le, hogy jobban élvezhessük a naplementét és a kilátást.

A kosárból Stormy elővett egy műanyag ételdobozt, amely tele volt dióval, és egyet a számba dugott. Finom volt a dió, és élveztem, hogy Stormy etet.

Kinyitottam egy üveg Merlot-t, és töltöttem, míg ő a poharakat tartotta. Korábban azért nem akartam Kicsi Ozzie-nál még egy pohárral inni, hogy inkább Stormyval borozgathassak.

Általában havonta két vagy három alkalommal vacsoráztunk itt, amikor Stormy úgy érezte, a magasból szeretné látni a világot, hogy közelebb kerüljön a mennyországhoz.

- Ozzie-ra - mondta Stormy, és felemelte poharát. - Reméljük, hogy egy napon véget ér veszteségeinek sora.

Nem kérdeztem, mit akar ezzel mondani, mivel azt hittem, tudom a választ. Testsúlya miatt túl sok dologról kellett lemondania Kicsi Ozzie-nak.

- Milyen tiszta az ég! - mondta Stormy. - Ma éjjel biztosan látni fogjuk a Cassiopeiát.

Egy északi csillagképről beszélt, amelyet a klasszikus mitológia egyik alakjáról neveztek el, de ugyanúgy hívták Stormy édesanyját is, aki meghalt, amikor lánya csupán hétéves volt. Édesapja ugyanabban a repülőszerencsétlenségben lelte halálát.

Nem maradt rokona nagybátyján kívül, aki pap volt, ezért egy család fogadta magához a kislányt. Amikor három hónap múlva az örökbefogadás bizonyos okok miatt csődöt mondott, Stormy egyértelművé tette, hogy nem akar új szülőket, csak szeretett és elvesztett szülei visszatérését kívánta.

Tizenhét éves koráig, amikor befejezte a középiskolát, egy árvaházban nevelkedett. Ezt követően, tizennyolc éves koráig, nagybátyja gyámsága alatt állt.

Stormynak - lévén egy lelkész unokahúga - különös kapcsolata volt az Úrral. Hol kevesebb, hol több haragot érzett iránta.

- És mi van Gombafejjel? - kérdezte Stormy.

- Szörnyű Chester nem kedveli.

- Chester senkit sem kedvel.

- Sőt, talán fél is tőle.

- Na, ez már hír a javából.

- Olyan a férfi, mint egy kibiztosított kézigránát. A valódi neve Bob Robertson. Chesternek szabályosan égnek állt tőle a hátán a szőr.

- Hogy került Bob Robertson és Szörnyű Chester ugyanarra a helyre?

- Azt hiszem, a pasas azóta követett, hogy betörtem a házába.

Ebben a pillanatban mozgást láttam a temetőkertben.

Közvetlenül a templom mellett van egy régi, vaskerítéssel körülvett temető, tele ódon fejfákkal és emlékművekkel. A terület vagy három hektár nagy, és bár jó pár évszázados kaliforniai tölgy ad árnyat a temetőnek, a sírok nagy része mégis a napon állt.

A naplemente éles sugaraiban egyre hosszabbra nyúltak a fekete árnyak. Robertson azonban nem a fák takarásában állt, hanem a nyílt téren, hogy jól lássam.

Stormy ekkor letette a poharát, majd leguggolt a kosár mellé. - Hoztam egy kis sajtot, ami kitűnő lenne a borhoz.

Robertson nem azért jött, hogy fejet hajtson a halottak előtt. Fejét hátravetve engem nézett a toronyban. Tekintete szinte keresztülfúrt.

A tölgyfák mellett, a vaskerítésen túl két utcát láttam, amelyek a temetőtől északnyugatra keresztezték egymást. Egyik utcán sem parkolt jelzés nélküli rendőrségi autó.

Pedig Porter rendőrfőnök megígérte, hogy azonnal kirendel valakit, aki szemmel tartja a Camp's End-i házat. Elképzelhető persze, hogy Robertson még nem járt otthon, így a megfigyelést sem tudták megkezdeni.

- Kérsz sós sütit a sajthoz? - kérdezte Stormy.

A nyári ég bíborszínűvé vált, majd a horizont felé élénkvörössé. A fák és sírkövek egyre feketébb árnyéka fenyegetően nyúlt el a földön.

Robertson az estével együtt érkezett.

Letettem a poharamat Stormy mellé. - Van egy kis gond.

-A süteménnyel? Ugyan, mi lenne?

Hirtelen hangos csapkodás hangjára rándultam össze. Megfordultam, de csak három galambot láttam repdesni a harangok fölött. A hirtelen mozdulat közben kiütöttem a két dobozt Stormy kezéből, amiben a sütemény és a sajt volt. Minden szétszóródott a földön.

- Jesszusom! - kiáltott fel Stormy, letette a dobozokat, és elkezdte felszedegetni a szétszórt ennivalót.

Odalent, az egyre sötétedő gyepen még mindig ott állt Robertson. Karjai mindeddig hanyagul lefelé lógtak, ám most észrevettem, hogy a jobb karját magasra lendítette, mintha náci módra tisztelgett volna.

- Fogsz még ma segíteni? - kérdezte Stormy. - Vagy inkább férfiasan távol maradsz?

Először azt gondoltam, hogy int nekem, aztán a félhomály ellenére is észrevettem, hogy mozdulata egyáltalán nem olyan udvarias. Középső ujjával felfelé mutatva rázta felém öklét.

- Robertson itt van - mondtam Stormynak.

- Az meg ki?

- Gombafej.

A férfi hirtelen elindult a fejfák között a templom felé.

- Jobb, ha elhalasztjuk a vacsorát - mondtam, és segítettem barátnőmnek lábra állni, hogy minél előbb lemehessünk a harangtoronyból. - Tűnjünk el innen!

- Nem hagyom, hogy megfélemlítsen - jelentette ki Stormy, és a könyöklő felé fordult.

- Én igen. Teljesen őrült a pasi.

- Hol van? Nem látom.

Kihajolva lenéztem, de én sem láttam sehol. Biztosan már a templom elülső vagy hátsó bejáratánál járt, a sarkon túl.

- A lépcső alján lévő ajtó automatikusan bezáródott, amikor feljöttünk a toronyba? - kérdeztem.

- Nem tudom, nem hiszem.

Nem örültem volna túlságosan annak, ha csapdába esünk itt a torony tetején. A harangláb ajtaján nem volt zár, és nem hittem, hogy tartani tudjuk belülről egy dühöngő őrült támadásával szemben.

Megragadtam Stormy kezét, és az ajtó felé igyekeztem, átlépve a szétszóródott rágcsálnivalón és sajton. - Siessünk!

- A kosár, a vacsoránk...

- Majd holnap visszajövünk érte.

Égve hagytuk ugyan a toronyban a lámpát, de a csigalépcső alját nem tudta bevilágítani az erőtlen fény.

Odalent minden csendes volt.

- Siess! - sürgettem Stormyt, és hármasával szedtem lefelé a fokokat.

19. fejezet

Egyre csak lefelé, körbe-körbe lefelé haladtunk sietve. Túl nagy zajt csaptunk izgalmunkban, így nem hallottuk, vajon Robertson elindult-e fölfelé.

Félúton elgondolkodtam, nem reagálom-e túl a dolgokat, aztán eszembe jutott felemelt ökle, kinyújtott középső ujja, és a szobája falán lógó, villogó tekintetű őrültekről készült fotók.

Még nagyobb tempóban igyekeztem lefelé, és rémületemben azt képzeltem, a férfi henteskéssel a kezében áll a lépcső alján, rám vár és felnyársal, mielőtt képes lennék lassítani.

De rendben leértünk a lépcső aljára. Az ajtó zárva volt, óvatosan nyitottam ki, de várakozásaimmal ellentétben Robertson nem volt ott a gyéren megvilágított előtérben sem.

Erősebben szorítottam Stormy kezét, és közelebb húztam magamhoz.

Amikor kinyitottam a három főbejárati ajtó közül a középsőt, láttam, hogy Robertson épp akkor indult el felfelé a templomajtóhoz vezető lépcsőn. Nem rohant, de megállíthatatlanul közeledett.

A vészjósló bíbor fényben is jól láttam arcán az elmaradhatatlan vigyort, és ugyanakkor a vonásait eltorzító gyilkos haragot.

Terri Mustangja a járda szélén várt ránk, de csak Robertson testén keresztül vezetett hozzá az út.

Úgy tűnt, kénytelen leszek verekedni, bár nem szívesen töretném be az orromat.

Robertson nagyobb termetű, de puhább volt nálam, így ha haragja egy átlagember dühe lett volna, még szembe is szállok vele. Ő azonban őrült volt, akit körülrajonganak a bodachok, és aki sorozat- és tömeggyilkosokért lelkesedik. Ráadásul, lehet, hogy fegyver is van nála.

Ha rajta múlt volna, Stormy akár puszta kézzel is nekiment volna, de erre nem adtam neki lehetőséget. Visszafordultam a bejárattól, és szorosabban markolva a kezét, betereltem az előtér és a főhajó között egy ajtón.

A kihalt templom belsejét padlófények világították meg, csupán az oltáron lévő hatalmas feszület kapta fentről a fényt. Alatta gyertyák apró lángjai lobogtak, bordó színű üveg alatt.

Végigsiettünk a főhajón, mindvégig attól tartva, hogy Robertson valamelyik oszlop mögül lecsap ránk. Mikor épségben elértünk a szentély korlátjához, megálltunk és visszanéztünk.

Úgy tűnt, Robertson még nincs is bent a templomban, hiszen akkor egészen biztosan utánunk vetette volna magát.

Bár sem a logika, sem más bizonyíték nem támasztotta alá megérzésemet, mégis az volt a gyanúm, hogy itt van valahol. Karomon égnek állt a szőr, ami biztos jele volt jó megérzésemnek.

Stormy ugyanúgy érzett. Körülpillantott a padsorokon, a főhajón és az oszlopcsarnokon, és azt suttogta:

- Közelebb van, mint gondolnád. Itt van valahol.

Kinyitottam a korlát alacsony kapuját, beléptünk rajta, és síri csendben lopakodtunk tovább, hogy meghalljuk Robertson érkezését.

Ahogy elhaladtunk a kórus elkerített része előtt, és elindultunk felfelé a kerengőn az oltár felé, egyre kevesebbszer néztem vissza, és egyre óvatosabban haladtam. Megmagyarázhatatlan módon, szemben azzal, amit az eszem súgott, a szívem azt mondta, a veszély szemből várható.

Pedig Robertson nehezen tudna észrevétlenül elénk kerülni.

A feszültség azonban minden egyes lépéssel nőtt bennem, mígnem minden izmom megfeszült.

Szemem sarkából mozgást láttam az oltár mellett. Megrándultam az ijedségtől, és közelebb vontam Stormyt magamhoz.

A keresztre feszített bronz Krisztus megmozdult, mintha le akarna lépni a földre. Aztán láttam, hogy csak egy hatalmas éjjeli lepke rebbent fel a fejlámpák forró üvegéről.

A toronyajtó kulcsa nyitotta a szentély háta mögött lévő ajtót is, amelyen át a sekrestyébe lehetett jutni, ahol a pap felkészül a misék előtt.

Visszanéztem a szentélyre és a főhajóra. Csend. A mozdulatlanságot csupán a lepke repdesése törte meg.

Kinyitottuk az ajtót, közben torkunkban dobogott a szívünk. E félelemnek azonban nem volt racionális alapja. Robertson nem volt mágus, aki varázspálcája segítségével képes váratlanul megjelenni egy szoba közepén. A szívem azonban majd kiugrott a helyéről.

Felkapcsoltam a világítást, és egy kicsi, egyszerű szobában találtuk magunkat, amelyben semmi fenyegető nem volt.

Balra egy imazsámoly állt, ahol a pap térdelt, hogy a mise előtt ő maga is imádkozhasson. A jobbra sorakozó szekrények mellett, melyekben a szent edényeket és ereklyéket tárolták, egy padot láttunk.

Stormy becsukta mögöttünk a helyiség ajtaját, és ráfordította a zárat is.

Gyorsan átlépdeltünk a szobán a sekrestye külső ajtajához. Tudtam, hogy az ajtó a keleti templomkertre nyílik, ahol nincsenek sírkövek, és egy ösvény vezet a plébániához, ahol Stormy bácsikája lakott.

Ez az ajtó szintén zárva volt.

A sekrestyéből kulcs nélkül is nyitható volt az ajtó. Megragadtam a kilincset, de haboztam, valóban kinyissam-e.

Talán azért nem hallottuk vagy láttuk, hogy Robertson belép az előtérből a főhajóba mert végül nem is jött be a templomba!

Rájöhetett, hogy a templom hátsó részén át próbálunk kimenekülni, ezért visszafordult a bejárati lépcsőről, és megkerülte az épületet, hogy majd itt, a sekrestye előtt kapjon el. Ez megmagyarázhatná, miért éreztem, hogy egyenesen a veszély karjaiba rohanunk.

- Mi baj van? - kérdezte Stormy.

Csendre intettem, és igyekeztem a lehető leghalkabban elfordítani a zárat. Fülemet az ajtóra tapasztva hallgatóztam.

Vártam. Hallgatóztam, és egyre rosszabbul éreztem magamat.

Aztán hátraléptem, és odasúgtam Stormynak:

- Menjünk vissza oda, ahonnan jöttünk.

Visszamentünk tehát a sekrestye és a szentély közötti ajtóhoz, amit Stormy zárt be mögöttünk. De amikor a kezemet a reteszre tettem, megint elfogott a bizonytalanság.

Ismét az ajtóra tettem a fülem és hallgatóztam, de semmit nem hallottam.

Mindkét ajtót belülről zártuk be. Ha Robertson meg akar támadni, kulcsra lenne szüksége.

- Nem várjuk meg itt a reggeli misét, ugye? - kérdezte Stormy, mintha olvasna a gondolataimban.

A mobilom az övemre volt csatolva. Hívjam fel Porter rendőrfőnököt, és mondjam el neki, mi történt?

És mi van, ha Bob Robertson már rég nincs is itt a környéken? Ha úgy döntött, hogy későbbre halasztja gonosz terveinek végrehajtását? Talán tényleg megszállott, és nyilvános helyen, nagyobb közönség szeme láttára akar végezni velem? A kusza gondolatok egymást kergették az agyamban.

Ha a sheriff a hívásomra ideküld egy járőrkocsit, vagy ő maga jön ide, és nem talál semmit, hitelességem alapos csorbát szenvedett volna. Az évek során elég jó viszonyt alakítottam ki Wyatt Porterrel, hogy elnézze esetleges tévedésemet, de nem akartam hibázni.

Porter rendőrfőnök remek férfi, de ő is csak ember, aki nem szereti, ha a bolondját járatják vele.

Stormy bácsikáját, Sean atyát is felhívhattam volna a plébánián. Azonnal és kérdés nélkül jött volna segíteni.

Robertson azonban emberi szörnyeteg volt, nem természetfeletti lény. Ha ott bujkál a templomkertben, semmi sem lesz képes eltéríteni szándékától.

Az is eszembe jutott, hogy Stormyt már veszélybe sodortam, és nem kéne a nagybátyját is belerángatnom e képtelen ügybe.

Előttem a sekrestye két ajtaja. Az egyik a templom udvarára, a másik a szentélybe vezetett.

Mivel egyik ajtónál sem hallottam zajt, az ösztöneimre hagyatkoztam és a szentélybe vezető ajtó mellett döntöttem.

Amikor megfogtam a kilincset, Stormy a kezemre tette kezét.

Tekintetünk egy pillanatra találkozott, aztán mindketten a kifelé vezető ajtó felé fordultunk.

Egyetlen szó nélkül ugyanarra gondoltunk. Én maradok a szentélybe vezető ajtónál, Stormy pedig visszatér a templomkertbe nyílóhoz.

Ha Robertson rám támadna, amikor kinyitom a belső ajtót, Stormy azonnal kinyitja a külsőt, és kirohan, hogy segítségért kiáltson. Én pedig megpróbálom követni, hogy életben maradjak.

20. fejezet

Az a pillanat a szentélyben, ahogyan a két ajtó között álltam, megmutatta létezésem lényegét; két út között kellett választanom, s e kettősség folytonosan végigkísérte életemet, hisz halottakkal kommunikáltam az élők között, a transzcendencia és a valóság határán.

Stormy felém bólintott.

A térdeplőn egy imakönyv feküdt.

A szekrényben biztosan jó néhány üveg misebor sorakozott. Egy pohár határozottan megnyugtatott volna.

Nekiveselkedtem az ajtónak. Amikor a zár engedett, halk, csikorgó hangot lehetett hallani.

Ha Robertson rám akart volna rontani, már reagálnia kellett volna a zajra. Vagy talán nem annyira forrófejű, hanem inkább ravaszkodik?

Elképzelhető, hogy sejtette, testemmel nekifeszülök az ajtónak, és azonnal visszazárom a reteszt, amint megpróbál betörni a sekrestyébe. Lehet, hogy őrült a fickó, de azért működnek az ösztönei.

Az a Bob Robertson, akinek a konyhája tele van piszkos edényekkel, banánhéjjal és morzsával, nem lehet valami nagy stratéga. A másik Robertson viszont, tiszta és rendezett dolgozószobájával és gondosan rendszerezett dossziéival, egészen más, tőle tartani kell.

Fogalmam sem volt, melyik Robertson áll most az ajtó mögött.

Amikor Stormyra pillantottam, a lány különös mozdulatot tett, amit akár „gyerünk”-nek is lehetett értelmezni, és én teljesen balra fordítottam a nyikorgó gombot.

Lassan, nagyon lassan először egy, majd két centire nyitottam az ajtót, aztán összeszedtem bátorságomat, és teljesen kitártam.

Lehet, hogy Robertson a sekrestye valamelyik bejáratánál várt ránk, de szerencsére nem ennél.

Stormy odalépett hozzám, megfogta a kezemet, és gyorsan visszamentünk a szentélybe, ahonnan alig két perccel ezelőtt kimenekültünk.

Végigsiettünk a kerengőn, elhaladtunk a kórus elzárt területe mellett, majd átléptünk a szentély előtti korláton. Közben folyton attól rettegtem, hogy Robertson valamelyik zugból elénk ugrik. A férfi olyan hatalmasra és félelmetesre nőtt a képzeletemben, hogy már az sem lepett volna meg, ha egyenesen a boltíves mennyezetről ugrott volna ránk, és szárnyat növesztett volna, mint egy tomboló, fekete angyal.

A főhajóban szaladtunk, amikor valahol mögöttünk éktelen csörömpöléssel betört egy ablak. Megpördültünk, de nem láttuk, honnan jött a zaj.

A sekrestyében nem volt ablak, a templomkertbe vezető ajtón sem volt üveg, és mégis úgy tűnt, mintha az imént elhagyott helyiségből jöttek volna a zörejek. Ekkor újra hallottuk a hangot, ezúttal hangosabban.

Mintha a pad ütődött volna neki az ereklyetartó szekrénynek, aztán borosüvegek csörömpölését, ezüstkelyhek csengését véltük hallani, mintha a szent edények vágódtak volna neki a falnak és a szekrényeknek fémes bongással.

A nagy sietségben égve felejtettük a szobában a villanyt. A nyitott ajtón át mozgást láttunk: árnyakat, lobogó fények táncát.

Nem tudtam, mi folyik odabent, de nem is állt szándékomban visszamenni, hogy megnézzem. Erősem fogtam Stormy kezét, és rohantam vele kifelé a főhajóból, az előtérbe nyíló ajtón át.

Kiértünk a templomból, leugráltunk a lépcsőn, ki a sötétségbe borult városba.

Remegő kezemmel először nem találtam bele a Mustang indítónyílásába, Stormy pedig egyre idegesebben sürgetett, mintha nem az lett volna minden vágyam, hogy minél előbb magam mögött tudjam ezt a helyet. Végül sikerült bedugnom a kulcsot, és elindultunk.

Sebesen haladtunk legalább másfél tömböt, mire képes voltam megszólalni:

- Hívd a sheriffet!

Stormy előkapta saját mobiltelefonját, és gyorsan kikereste Porter számát. - Sheriff, Stormy vagyok. - Egy pillanatig elhallgatott, majd folytatta:

- Hát, igen, nem az időjárásról szeretnék csevegni. Odd akar magával beszélni.

Átvettem a telefont, és azonnal hadarni kezdtem:

- Uram, ha most azonnal járőröket küld a Szent Bertalanhoz, még láthatják, ahogy Robertson szétzúzza a sekrestye, sőt talán az egész templom berendezését.

Porter egy másik hívásra kapcsolt, addig én tartottam a vonalat.

Három tömbnyire a templomtól, lehúzódtam egy mexikói gyorsétterem parkolójába.

- Vacsorázunk? - kérdeztem Stormyt.

- Ezek után? - nézett rám elkerekedett szemmel.

Megvontam a vállamat. - Ahogy gondolod. Én azonban éhes vagyok, és enni szeretnék, minél előbb. - A Mustanggal odahajtottam az autós ablakhoz, miközben egyik kezemmel még mindig Stormy telefonját szorítottam a fülemhez.

Amikor Porter rendőrfőnök újra vonalban volt, így szólt:

- Miért tör-zúz épp a templomban?

- Nem tudom, uram. Megpróbált engem és Stormyt csapdába ejteni a harangtoronyban...

- Mi az ördögöt csináltatok ott?

- Piknikeztünk.

- Hát, tőletek kitelik.

- Nagyon szép hely. Havonta egyszer-kétszer szoktunk ott vacsorázni - mondtam.

- Ha van még kedvetek ezek után, beugorhatnátok hozzánk. Van elég ennivalónk plusz két embernek. És ne felejtsd magaddal hozni Elvist!

- Most Stormyval vagyok, éppen egy tacovacsorára készülünk, de azért köszönjük.

- Mesélj Robertsonról! Van egy emberem a háza előtt, de azt mondja, még nem ment haza.

- Ott volt a temetőkertben, és meglátott minket a toronyban. Beintett az ujjával, aztán üldözőbe vett.

- Gondolod, rájött, hogy jártál a házában? - kérdezte a főnök.

- Ha azóta nem járt odahaza, gőzöm sincs, honnan tudhatná, de valahogy rájött. Egy perc türelmet, uram.

Odaértem a felszolgáló elé.

- Kardhalas tacót kérek, extra salsával, sült kukoricás lepényt és egy nagy kólát - mondtam és Stormyra pillantottam, aki bólintott. - Mindenből két adagot.

- A Mexicali Rose-ban vagytok? - kérdezte a sheriff.

- Igen.

- Fantasztikus a churro ott. Próbáljátok ki.

Megfogadtam a tanácsát, és rendeltem belőle két adagot.

Előbbre gurultam az autóval, s közben így folytattam:

- Robertson biztosan felhúzta magát a templomban, amikor meglógtunk előle, azért tör-zúz.

- Két autó már elindult a Szent Bertalanhoz szirénák és jelzés nélkül. Talán már oda is értek. De ez a vandalizmus meg sem közelíti azt a rémséget, amire készül.

- Az biztos. A közelébe sem jöhet, és már alig három óránk van augusztus 15-ig.

- Ha rongálás miatt börtönbe dugjuk egy éjszakára, lesz indokunk körülszaglászni a házában. Talán sikerül kitalálnunk, mire készül.

Szerencsét kívántam Porternek, benyomtam a gombot a telefonon, és visszaadtam Stormynak.

Az órámra néztem. Az éjfél és vele augusztus 15. megállíthatatlanul közeledett.

21. fejezet

Miközben arra vártunk, hogy a sheriff elkapja Robertsont, Stormy és én megvacsoráztunk a Mexicali Rose parkolójában. Az étel ízletes volt, de a lehúzott ablaknál éreztük a kipufogógázok kellemetlen szagát.

- Szóval, betörtél Gombafej házába? - kérdezte Stormy.

- Igen, a jogsim segítségével - feleltem.

- Találtál levágott fejeket a hűtőjében?

- Nem nyitottam ki, de nem is nagyon kerestem.

- Idegesítő a mosolya, meg azok a vizes, szürke szemek... Finom ez a taco.

Bólintottam. - Szeretem a salsa színeit, a sárga és a zöld paprikát, a szeletelt paradicsom színét, a hagyma lila kockáit... olyan, mint valami konfetti. Jó lenne, ha én is tudnék ilyen salsát készíteni.

- Látom, a szakácsművészeti tudományodat is fejleszteni akarod. De, mesélj, mit találtál abban a házban, ha már fejek nem voltak?

Beszámoltam neki a fekete szobáról.

- Figyelj, Odd! - kapta fel Stormy hirtelen a fejét. - Kérlek, ne menj be oda még egyszer.

- Már nem is létezik.

- De ne is próbáld megkeresni!

- Eszembe se jutott.

- Nem hiszem el - tromfolt vissza Stormy.

- Igazad van, eszembe jutott, mert szeretném érteni, hogy mi volt az, és hogyan működik.

- Az a Pokol kapuja és nem szeretném, ha még egyszer a közelébe mennél! - emelte fel hangját Stormy.

- Nem hiszem, hogy a Pokol kapuja.

- Akkor szerinted mi?

- Gőzöm sincs.

- Mert igenis a Pokol kapuja. Ha keresed, meg is találod, és akkor a Pokolban fogsz kikötni, és lesheted, hogy utánad menjek, megkeresselek és kihozzalak onnan.

- Megjegyeztem.

- Már az sem könnyű, hogy olyan ember a férjem, aki halottakat lát és kerget minden nap, de azt már végképp nem viselném el, ha még a Pokol kapuját is meg akarnád keresni.

- Nyugodj meg, nem akarom megkeresni - mondtam. - És egyébként mióta vagyunk házasok?

- Majd azok leszünk - felelte.

Már számtalanszor kértem Stormyt, hogy legyen a feleségem. Abban mindketten egyetértettünk, hogy lelki társak vagyunk, és örökre együtt leszünk, de Stormy mindig kitért leánykéréseim elől ilyesmikkel mint: „Őrülten szeretlek, Oddie, annyira, hogy akár a jobb kezemet is odaadnám érted, ha ez elég bizonyítéka lenne szerelmemnek, de ami az esküvőt illeti - ne hamarkodjuk el.”

Érthető módon kiesett a falat a számból a meglepetéstől, amikor azt hallottam Stormytól, hogy össze fogunk házasodni. - Szóval, mégis igent mondasz?

- Te, buta, már évekkel ezelőtt igent mondtam, persze, nem a megszokott „Igen, drágám, a tiéd vagyok”-kal, hanem más módon.

- Tehát azt, hogy „ne hamarkodjuk el” igenként kellett volna értenem?

- Ne csak a füledre hallgass!

- Akkor mégis hogy értetted?

- Csak azt akartam mondani, hogy néha nem árt, ha a szívedre is hallgatsz.

- Már olyan régóta ezt teszem, hogy időnként belefáradok.

- Kérsz egy kis churrót? - kérdezte, és kinyitotta a süteményes zacskót, amitől az autó azonnal tele lett finom fahéjas illattal.

- Hogy vagy képes ilyenkor a desszertre gondolni? - kérdeztem.

- Vacsoraidő van, nem?

- Úgy értem, amikor arról beszélünk, hogy össze fogunk házasodni. - Szívem erősebben zakatolt. - Figyelj, Stormy, ha valóban komolyan gondolod, akkor nem árt, ha kicsit javítok az anyagi helyzetemen. Abbahagyom a szakácskodást, és valami nagyobba vágok. És nem az abroncsbizniszre gondoltam.

Stormy mosolyogva nézett rám. - És milyen nagyobb tervet forgatsz a fejedben, szívem?

- Cipőbiznisz - mondtam rövid gondolkodás után.

- Milyen cipők?

- Mindenféle. Kiskereskedelem.

Kételkedve nézett rám. - Az jobb, mint a gumiabroncs?

- Naná! Milyen gyakran veszel autógumit? Talán évente egyszer. És járművenként csak egy készlet kell. Cipőből azonban több mint egyre van szükségük az embereknek. Mindenfélére. Barnára, feketére, futócipőre, szandálra...

- De nem neked. Három pár ugyanolyan sportcipőben jársz egész évben.

- Mert én más vagyok.

- Teljesen - bólintott Stormy.

- És még egy fontos dolog. Autója nincs mindenkinek, lába viszont igen. Vagy majdnem mindenkinek. Egy öttagú családban például csak két autó van, de tíz láb.

- Olyan sok mindenért lehet téged szeretni, Oddie, de ez a naivitás a legédesebb benned.

Stormy mélyen a szemembe nézett, szeme sötéten és fényesen csillogott, tekintete ellágyult az érzésektől.

Sajnos úgy tűnt, valóban csak a fülemmel figyeltem rá, mert nem értettem, mire céloz. - Mi a legédesebb bennem? Csak nem a cipőügyi eszmefuttatásomra gondolsz?

- Okos vagy, de néha olyan... egyszerű. Tökéletes kombináció. Az eszed és az ártatlanságod. Bölcsesség és naivitás. Éles elme és őszinte tisztaság.

- Szóval ezt szereted bennem?

- Most éppen igen.

- Pedig ezt nem tudom továbbfejleszteni.

- Hogyhogy?

- Mindent, amit bennem szeretsz, még jobbá szeretnék tenni. Inkább mondd, hogy tetszik, ahogy öltözöm vagy a hajam, vagy ízlik a palacsintám. Mindig javítok a palacsintán, csak kérdezd meg Territ, mostanra milyen könnyűek és ízletesek lettek. De fogalmam sincs, hogyan legyek okosabb és ártatlanabb annál, amilyen most vagyok.

- Oké. Ez nem olyasmi, amin dolgozni tudnál. Ez vagy te. Ne törd rajta a fejed.

Odanyújtott nekem egy churrót.

Bár szívem lüktetett, az agyam zakatolt, elfogadtam a süteményt.

Csendben eszegettünk egy percig, majd megszólaltam:

- Szóval az esküvő... Szerinted mikor rendelhetem meg a tortát?

- Hamarosan. Nem várhatunk tovább.

Örömteli megkönnyebbüléssel feleltem:

- Mindig mondtam, hogy a késleltetett jutalommal csak arra kell vigyázni, hogy ne legyen túl későn.

- Na, akkor én most késleltetés nélkül megeszem még egy churrót - mondta vigyorogva Stormy.

- Bolond nő vagy te, Stormy Llewellyn.

- Pedig még nem is tudsz rólam mindent.

Elég rémes volt ez a nap Harlo Landersonnal, Gombafejjel, a fekete szobával, a mindent elözönlő bodachokkal és a zokogó Elvisszel. És mégis, ahogy ott ültem Stormyval, a churrót eszegetve, valahogy szépnek tűnt a világ.

De a pillanat nem tartott sokáig, mert megszólalt a telefonom, és Porter rendőrfőnök hangját hallottam.

- Fiam, valaki valóban hatalmas pusztítást hajtott végre a Szent Bertalanban. Tombolt az illető, és mindent ripityára tört.

- Robertson volt az.

- Biztosan igazad van, mint mindig, és valóban ő volt, de eltűnt, mire az embereim odaértek. Azóta láttad a fickót?

- Próbáltunk eltűnni előle, és azóta nem láttuk. - Körülkémleltem a parkolóban, megszemléltem az étteremhez érkező és elinduló autókat, meg a szomszédos utcákat, de nem láttam Robertson Fordját.

- Eddig csupán a házát figyeltük, de most már járőrökkel kerestetjük a fickót.

- Talán adhatnék egy lehetőséget különleges hatodik érzékemnek - mondtam, utalva magnetikus képességemre, amellyel fél óra alatt bárkit képes vagyok megtalálni a városban autókázva.

- Biztos olyan jó ötlet? Stormy is ott van veled.

- Először hazaviszem.

- Pokolba veled, Mulder! - csattant fel Stormy.

- Ezt hallottam! - mondta Porter.

- Hallotta - fordultam Stormy felé.

- Nem izgat.

- Muldernek szólít, mint a X-aktákban? - kérdezte Porter, és hallani lehetett, ahogy mosolyog.

- Nem túl gyakran, uram, csak amikor túl atyáskodónak tart.

- Te meg Scullynak szólítod?

- Csak, ha rossz kedvem van.

Mire befejeztük a beszélgetést, Stormy összeszedte az összes csomagolópapírt és dobozt, és begyűrte a szatyorba, hogy kifelé menet a kukába dobja.

- Először nálam álljunk meg - szólalt meg Stormy -, hogy magamhoz vegyem a pisztolyomat.

- Az csak otthoni védelmi fegyver. Nincs engedélyed használni.

-A levegővételhez sem kértem engedélyt, mégis megteszem.

- Nem kell fegyver - jelentettem ki. - Csak autózunk, aztán meglátjuk, mi történik.

- Miért félsz a fegyverektől?

- Mert zajosak.

- Miért nem válaszolsz rendesen? Kitérsz a válasz elől!

- Rendesen válaszoltam.

- Miért félsz a fegyverektől?

- Talán egy előző életemben már lelőttek.

- Nem hiszek a reinkarnációban.

- Én sem az adózásban, mégis fizetek.

- Szóval, miért félsz? - erősködött Stormy.

- Talán, mert volt egy profetikus álmom, amiben lelőttek.

- Volt ilyen?

- Nem.

- Akkor miért? - nyaggatott tovább.

Ekkor előbújt belőlem a gonosz kisördög, és olyat mondtam neki, amit azonnal megbántam, amint kicsúszott a számon. - És te miért félsz a szextől?

Stormy jeges pillantást lövellt felém.

Egy pillanatig úgy tettem, mintha nem vettem volna észre, milyen hatással vannak rá szavaim. Az utcát figyeltem, mint az alapos sofőrök, pedig nincs tehetségem a színleléshez. Hamarosan ránéztem, és rémesen éreztem magamat. - Ne haragudj.

- Nem félek a szextől - mondta.

- Tudom. Sajnálom. Hülye voltam.

- Csak biztos akarok lenni... hogy nemcsak azért szeretsz.

- Tudod jól, hogy nekem sem az a lényeg - bizonygattam, és egyre kínosabban éreztem magamat.

- Amikor együtt leszünk, azt akarom, hogy minden csodás legyen.

- Én is, Stormy, és az is lesz. Majd ha eljön az idő. Rengeteg időnk van.

Megálltam a piros lámpánál, és kinyújtottam felé a kezemet. Megkönnyebbültem, amikor megfogta, és meghatott, ahogy megszorította.

A jelzőlámpa zöldre váltott. Egy kézzel vezettem tovább.

Egy idő múlva Stormy elérzékenyült hangon így szólt:

- Ne haragudj, Oddie, az én hibám volt.

- Nem a tiéd! Én voltam az idióta.

- Sarokba szorítottalak a kérdésemmel, aztán meg csodálkoztam, hogy visszavágtál.

Ez volt az igazság, de ettől még nem éreztem jobban magam.

Hat hónappal szülei halála után, amikor Stormy hét és fél éves volt, és még a Bronwen nevet viselte, örökbe fogadta egy jómódú, gyermektelen házaspár Beverly Hillsen. Gyönyörű birtokon laktak. A jövő egyre szebbnek tűnt a kislány számára.

Egyik este azonban, már a családnál töltött második héten, örökbefogadó apja bejött a szobájába és felébresztette. Kinyitotta előtte nadrágját, és simogatni kezdte a rémült kislányt.

A kétségbeesett, megalázott, szomorú és magányos Stormy három hónapon át viselte el a férfi beteges közeledését. Végül beszélt róla egy szociális munkásnak, aki az örökbefogadást intéző ügynökség képviseletében látogatta meg a családot. Ezt követően a kislány a Szent Bertalan Árvaházban élt egészen az érettségiig.

Mi ketten a gimnázium első évében találkoztunk, és kezdtünk együtt járni, tehát már több mint négy éve összetartozunk. Nagyon szeretem, és néha mégis milyen óvatlanul megbántom őt.

Autóztunk a városka utcáin, de nem találtuk Gombafejet, s közben próbáltunk újra közelebb kerülni egymáshoz.

- Szeretlek, Oddie - szólalt meg egy idő múlva Stormy.

- Én is szeretlek, mindennél jobban.

- Hidd el, hogy rendben lesznek a dolgok.

- Rendben vannak a dolgok.

- Zaklatottak és idegesek vagyunk, de nincs semmi baj - mondta Stormy.

Ismét csendben haladtunk egy ideig, aztán egyszer csak a Green Moon Bevásárlóközpont parkolójánál találtam magam, egy bowlingpályánál, úgy ötszáz méterre a plázától, ahol ma meglátogattam Stormyt a fagylaltozóban.

Stormy ismerte visszatérő álmomat, ami az elmúlt három évben havonta egyszer vagy kétszer megzavarta nyugalmamat. Ebben holtan látom a bowlingközpont alkalmazottait: hasba lőtték őket, sorozatlövések nyomát láttam rajtuk, és minden csupa vér.

- Itt van? - kérdezte Stormy.

- Nem tudom.

- Valóra válik az álmod? Ma este?

- Nem hinném, nem tudom. Talán.

Tenyerem izzadni kezdett, ugyanakkor jéghideg lett a kezem.

Legszívesebben visszahajtottam volna Stormy lakásához, hogy elhozzam a fegyverét.

22. fejezet

A bowlingpálya parkolójában szinte majdnem minden hely foglalt volt. Körbehajtottam, hogy megkeressem Robertson Explorerét, de nem találtam. Végül leparkoltam egy üres helyen.

Stormy kinyitotta az ajtót, mire én megszólaltam:

- Ne szállj ki!

- Ne akard, hogy megint Muldernek szólítsalak! - figyelmeztetett.

Végignéztem a zöldeskék neonfeliraton, és reméltem, hogy megérzem, a mészárlás azonnal elkezdődik, vagy még van időnk. Hatodik érzékem azonban nem szólalt meg.

Az épületet tervező építész nagy körültekintéssel, a sivatagi körülményeknek megfelelően, ugyanakkor takarékosan igyekezett megépíteni a pályát. A lapos épületen alig volt üvegfelület, a napot bézsszínű falak verték vissza, amelyek sötétedéskor gyorsan le is hűltek.

Korábban mindig kedvtelve néztem az okosan tervezett, tiszta vonalú, egyszerű homlokzatú épületet, ma azonban valahogy fenyegetőnek tűnt. Lőszerraktárra emlékeztetett, és éreztem, hogy hamarosan óriási robbanás rázza majd meg a falait. Lőszer, bunker, krematórium, sír...

- Itt minden alkalmazott fekete nadrágot és fehér galléros kék pamutpólót visel - mondtam Stormynak.

- És?

- Az álmomban az áldozatok barnás nadrágot és zöld pólót viseltek.

- Akkor ez talán mégsem az a hely - mondta Stormy fél lábbal kilépve a Mustangból. - Valami másért jöttünk ide. Biztonságos odabent is, és talán arra is rájövünk, miért vagyunk itt.

- A Fiesta Bowlban - mondtam a másik bowling-centrumra utalva a környéken - szürke nadrágban és fekete trikójukon fehér névtáblácskákkal dolgoznak az alkalmazottak.

- Akkor az álmod talán mégsem Pico Mundó-ban válik valóra.

- Ilyen még nem történt velem.

Egész életemet Pico Mundo relatíve békés környezetében éltem le. Még Maravilla megye - melynek városom a székhelye - széléig sem jutottam soha.

Egyszerűen nem kívánkozom máshová, egzotikus helyekre sem. A szívem csak a jól ismert dolgokat és helyeket kívánja, a stabilitást, az otthoni kényelmet és nyugalmat, hiszen épelméjűségem ettől függ.

Egy Los Angeles méretű városban, ahol oly sok ember zsúfolódik össze, az erőszak mindennapos.

A véres leszámolások száma évente nagyobb, mint Pico Mundo egész eddigi történetében.

A Los Angeles-i közlekedés megállíthatatlan hömpölygése is számos emberéletet követel évente, rendszeresek a földrengések, a lakóházi tüzek, a terroristák támadásai...

Elképzelni is lehetetlen, hány kóbor lélek róhatja a metropolisz utcáit. Egy ilyen helyen, ahol ennyi halott van, sokan fordulnának hozzám igazságért, vigasztalásért, vagy csak azért, hogy mellettük legyek, én pedig hamarosan becsavarodnék.

De itt ennyire még nem rossz a helyzet, így szembenézhetek a Green Moonnál elém kerülő kihívással.

- Rendben - mondtam, és próbáltam higgadt maradni -, menjünk és nézzünk körül.

Keleten felkelt a hold. Sugars nagyi iszonyúan babonás volt: a sárga holdat mindig rossz ómennek tekintette. Ő jutott eszembe mikor elfordítottam tekintetem a hold rémesen somolygó arca elől. Megfogtam Stormy kezét, és siettünk a bowlingközpont bejárata felé.

A bowling a világ egyik legrégibb sportja, korai változatát már i.e. 5200-ban is játszották. Csak az Egyesült Államokban hétezer bowlingközpont van, ahol több mint százharmincezer pálya várja a vendégeket.

Amerika teljes bowlingból származó bevétele eléri az ötmilliárd dollárt.

Sokáig reméltem, hogy megérthetem visszatérő álmomat, és ezért kutatásokat folytattam a bowlinggal kapcsolatban. Több ezer adatot tudok a játékról, bár egyik sem különösebben izgalmas.

Még cipőt is béreltem, és nyolc-tíz játékot játszottam is, bár nem vagyok valami nagy sportember.

Az USA-ban több mint hatmillióan bowlingoznak évente legalább egyszer. Közülük kilencszázezer csapatban játszik, és rendszeresen részt vesz amatőr bajnokságokon.

Jó páran játszottak a Green Moonban is, amikor Stormy és én beléptünk azon a kedd estén. A golyók simán suhantak végig a fényes padlón a bábuk felé. Az emberek nevetgéltek, drukkoltak egymásnak, nachost vagy sajtos chilit ettek, sört ittak, és olyan jól érezték magukat, hogy nehéz volt elképzelni, a Halál ma épp ezt a helyet választotta az aratásra.

Biztosan elsápadhattam, mert Stormy aggódva kérdezte:

- Jól vagy, Oddie?

- Igen. Minden rendben.

- Most mit fogunk tenni? - kérdezte Stormy.

- Jó kérdés. Gőzöm sincs.

- Csak körül akarsz sétálni, szétnézni egy kicsit, hátha megérzed a negatív rezgéseket?

Bólintottam. - Igen, pontosan.

Nem is kellett túl messzire mennem, hogy észrevegyek valamit, amitől azonnal kiszáradt a torkom. - Istenem!

A fickó, aki a cipőbérlő pult mögött állt, nem a megszokott fekete nadrágban és fehér galléros kék pólóban jött dolgozni. Barna nadrágot és zöld pólót viselt, mint az álombeli halottak.

Stormy megfordult, körbenézett a zsúfolt helyiségen, és két másik alkalmazott felé mutatott. - Nekik is új egyenruhájuk van.

Mint minden rémálom, az enyém is élénk volt és szürreális, ám nem túl részletes, így nem emlékeztem pontosan a helyre, az időre, a körülményre vagy a résztvevőkre. Kivéve egy fiatal nőt, akit a mellén és a nyakán ért találat, arca azonban viszonylag érintetlen maradt. Kócos, szőke haja, zöld szeme volt álmomban, felső ajkánál pedig baloldalt egy apró szépségpötty.

Ahogy beljebb lépdeltünk a helyiségbe, Stormy és én megláttuk az álombeli szőke nőt. A bárpult mögött állt, és sört mért az egyik csapból.

23. fejezet

Leültünk egy asztalhoz a bárban, de nem rendeltünk semmit. A torkomban dobogott a szívem a félelemtől.

Szerettem volna, ha Stormy nincs itt velem, de nem akart hazamenni.

- Tennünk kell valamit - mondta Stormy.

Az egyetlen dolog, amit tehettem, hogy felhívom Wyatt Portert és elmondom neki, hogy Bob Robertson első tömegmészárlásának színhelye valószínűleg ez a bowlingközpont lesz.

A rendőrfőnök - ahhoz képest, hogy egész nap keményen dolgozott, este pedig partit adott, és most épp lefekvéshez készülődhetett - csodálatra méltó gyorsasággal kapta fel a kagylót.

- Meddig tartanak nyitva? - kérdezte.

- Azt hiszem, éjfélig, uram.

- Az még több mint két óra. Küldök most rögtön egy embert, aki majd elvegyül a tömegben, és figyeli, feltűnik-e Robertson. Fiam, nem azt mondtad, hogy csak augusztus 15-én fog megtörténni? Tehát holnap, nem ma?

- Ez a naptári lap volt a dossziéjában, de nem tudom, mit jelent.

- Van ott néhány azokból a bodachokból?

- Nincs, de azonnal megjelennek, ha elkövet valamit.

- Camp's Enden sem történt még semmi - mondta a sheriff. - Emberünk valahol kint mászkál. Milyen volt a churro?

- Nagyon finom. Jó, hogy szólt, hogy ne hagyjuk ki.

Elköszöntünk egymástól, aztán mondtam Stormynak, hogy el kell tűnnünk innen.

Megrázta a fejét. - Várj. Talán, ha a szőke pultos lány nem lenne itt, nem lenne lövöldözés sem. - Halkan mondta, egészen közel hajolva. - Valahogy rá kéne vennünk, hogy jöjjön ki.

- Nem. Az álombeli megérzés sosem mondja meg egészen pontosan, mi is fog történni. Akár otthon is lehetne a lány biztonságban, a gyilkos ott is megjelenhet.

- De legalább ő megmenekülhetne. Eggyel kevesebb lenne az áldozat.

- Feltéve, ha valaki mást nem lőnek le helyette. Mondjuk a helyette dolgozó pultost, vagy engem, vagy téged.

- Előfordulhat.

- Igen, de hogyan menthetnék meg egy embert, ha ezzel valaki mást ítélnék el? Nincs jogom úgy dönteni, hogy valaki más haljon meg helyette.

Profetikus álmok - és az általuk képviselt, összetett erkölcsi választások - csak ritkán kerülnek utamba, s ezért hálás is vagyok.

- Azonkívül - folytattam -, mit szólna hozzá, ha odamennék hozzá, és közölném vele, ha nem hagyja el a helyiséget azonnal, hamarosan lelövik?

- Talán csak annyit, hogy különös, sőt félelmetes a viselkedésed, de azért távozna.

- Szerintem nem, inkább maradna, mert nem akarná kockáztatni az állását. Manapság a nők nem akarnak ijedtnek vagy gyengének látszani. A munkaidő végén talán megkérne valakit, hogy kísérje el az autójához, de semmi több.

Stormy a szőke felszolgálónőt tartotta szemmel, miközben én körülnéztem a helyiségben, hátha észreveszek néhány bodachot, akik jelzik a hóhér érkeztét, de csak embereket láttam.

- Olyan csinos és csupa élet - mondta Stormy a nőről. - Igazi, egyéniség, ragadós a nevetése.

- Azért tűnhet ilyen élénknek, mert tudod, hogy talán hamarosan meghal.

- Akkor sem helyes, hogy itt hagyjuk - mondta Stormy -, és még csak nem is figyelmeztetjük, lehetőséget sem adunk neki.

- Csak úgy kaphat esélyt ő és a többi potenciális áldozat is, ha megállítjuk Robertsont, mielőtt bármit tenne.

- És erre milyen esélyeink vannak?

- Jobbak, mint ha be sem jött volna az étterembe ma délelőtt, és nem látom meg, nyomában a bodachokkal.

- De ettől még nem biztos, hogy meg tudod állítani.

- Semmi sem biztos ezen a világon.

- Rajtunk kívül - emlékeztetett Stormy, mélyen a szemembe nézve.

- Rajtunk kívül - bólintottam, és felálltam az asztal mellől. - Menjünk.

- Olyan nehéz - mondta Stormy, le sem véve szemét a szőke nőről.

- Tudom.

- És igazságtalan.

- Mint általában a halál.

- Nem engeded meghalni, ugye, Oddie?

- Megteszem, amit lehet.

Elhagytuk a bowlingtermet, mielőtt az ígért rendőrtiszt befut, és érdeklődni kezd a szerepem iránt.

A Pico Mundo-i rendőrségen senki sem igazodik ki Porter rendőrfőnökhöz fűződő kapcsolatomon. Érzik, hogy más vagyok, csak azt nem tudják, mit látok, és mit tudok. A sheriff kitűnően fedez ebben.

Akadnak, akik azt hiszik, csak azért lógok folyton Wyatt Porter körül, mert zsaru akarok lenni, és vonz a rendőri élet izgalma, pedig ehhez sem a bátorságom, sem az eszem nincs meg.

Legtöbben úgy gondolják, hogy apámként tekintek a rendőrfőnökre, mert valódi apám reménytelen alak. Ebben pedig van némi igazság.

Meggyőződésük, hogy a sheriff megsajnált, amikor tizenhat évesen el kellett költöznöm a szüleimtől, és nem volt hová mennem. Mivel Wyattnek és Karlának sosem lehetett gyereke, az emberek azt hiszik, hogy apai érzéseket táplál irántam, és nevelt fiának tekint.

A Pico Mundo-i rendőrség tagjai ösztönösen tudják, hogy sosem lesznek képesek teljesen átlátni a kapcsolatunkat. És bár első pillantásra egyszerűnek látszom, mégis megfejthetetlen rejtélynek tartanak.

Amikor Stormy és én kiléptünk a Green Moon bowlingpályáról tízkor, a hőmérséklet még mindig jóval harminc fok fölött volt.

Terri Mustangjához sétálva, Stormy így szólt:

- El sem tudom képzelni, hogy bírod azt a sok rémséget, amivel együtt kell élned.

- Igyekszem nem túl sokat gondolkodni rajta.

- Azt hogy csinálod?

- Vannak jobb és rosszabb napok.

Stormy még tovább feszegette volna a kérdést, de közben megérkezett a járőr, és arcunkba világított autója fényszóróival. Természetesen a rendőr megismert engem, így megvártuk, hogy megálljon mellettünk.

Simon Varner csupán három-négy hónapja szolgált a rendőrség kötelékében, de így is kíváncsi tekintettel meredt rám. A hadnagy kedves, nyugodt arcú férfi volt. Kihajolt a lehúzott ablakon, erőteljes karját az ajtóra téve.

- Hello, Odd, örülök, hogy látom, és magát is, Miss Llewellyn. Pontosan mit is kell szemmel tartanom ezen a helyen?

Biztos vagyok benne, hogy a sheriff nem említette a nevemet, amikor Varner hadnagyot a bowlingközpontba küldte. Igyekezett minél távolabb tartani az ügyektől, amelyekben a segítségére voltam, és megőrizni a titkaimat, nem utolsósorban azért, hogy semmiféle ügyvédnek ne nyíljon alkalma megtámadni egyetlen vádat sem azon az alapon, hogy minden bizonyíték egy pelyhedző állú, önjelölt látnok állításaira épül.

Másrészt azonban, mivel megjelentem a kerti partin - amelyet követően a sheriff és Bern Eckles azonnal információkat szerzett Robertsonról -, Eckles tudta, hogy van valami közöm az ügyhöz. Ha pedig ő tudta, akkor mindenkihez eljutott a hír a rendőrségen.

A legjobb, amit a helyzetben tehettem, ha tudatlannak tettettem magam. - Hogy önnek mit kéne itt szemmel tartania, uram? Nem igazán értem a kérdését.

- Mivel itt találom, úgy gondolom, maga mondott valamit a sheriffnek, ami miatt ide küldött.

- Barátainkat kísértük el bowlingozni - mondtam. - Én nem vagyok valami nagy játékos.

Varner ekkor elővett egy képet az ülésről. - Ismeri ezt a fickót, ugye?

- Ma kétszer láttam, de nem igazán ismerem - feleltem.

- Nem maga informálta a rendőrfőnököt, hogy megjelenhet itt?

- Nem. Honnan tudhatnám, hol jelenik meg?

-A rendőrfőnök azt mondta, ha látom, hogy jön, de nem látom mindkét kezét, legyek résen.

- Biztosan igaza lehet.

Ekkor egy Lincoln Navigator fordult be az utcáról, és megállt Varner cirkálója mögött. Varner kinyúlt karjával az ablakon, és intett a másiknak, hogy kerülje ki.

A Navigatorban két férfi ült, de egyik sem Robertson volt.

- Honnan ismeri ezt az alakot? - kérdezte Varner.

- Ebédelni jött a Grille-be.

- Ennyi? - nézett rám elkerekedett szemekkel. - Maga főzte az ebédjét? Már azt hittem... valami komolyabb dolog van maguk között.

- Nem túl sok mindent tudok róla, de igen furcsán viselkedett az étteremben. A sheriff is ott volt abban az időben, és ő is látta. Aztán ma délután Robertson egyszerűen csak belém kötött.

- Hogyan? - kérdezte Varner.

- Velem szemtelenkedett, Odd pedig megkérte, hogy hagyja abba - szólalt meg Stormy.

Bár Gombafej nem tűnt olyan önelégült ripacsnak, aki azt hiszi, minden nő szíve érte dobog, Stormy olyan lélegzetelállítóan szép volt, hogy Varner - aki már kezdett gyanakodni - elhitte a mesénket.

- A főnök szerint ez a pasas verte szét a Bertalan templom berendezését. Gondolom, tud erről.

- Varner hadnagy, megöl a kíváncsiság, ha nem kérdezhetem meg: mit jelent a tetoválása? - szólalt meg váratlanul Stormy.

Varner rövid ujjú inget viselt, amely közszemlére tette izmos alkarját. Karórája fölött, bal karján két nyomtatott betű, az SH állt.

- Miss Llewellyn, kamaszkoromban elég vad gyerek voltam. Bandatagként mindenféle őrültségeket csináltam, de Jézus Krisztus segítségével jobb útra tértem, mielőtt késő lett volna. Ez a tetoválás még abból az időből származik.

- Mit jelentenek a betűk? - kérdezte Stormy.

- Elég obszcén a jelentése, hölgyem. Inkább nem mondanám meg - felelte Varner zavartan.

- El lehet távolítani - mondta Stormy. - Már elég jó módszerek vannak erre.

- Gondoltam már rá, de megtartom, hogy emlékeztessen, milyen messze kerültem a helyes úttól, és milyen könnyű volt megtenni az első rossz lépést.

- Igazán csodálatra méltó gondolkodás - mondta Stormy, és közelebb hajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye a feliratot. - Sokan nem mernek szembenézni a múltjukkal, de örülök, hogy maga nem ilyen.

Barátnőm nem minden cél nélkül ontotta e negédes ömlengést a hadnagyra, aki szinte lubickolt a bókokban. Stormy ezután felém fordulva így szólt:

- Odd, indulnunk kell. Reggel korán kezdek.

Sok szerencsét kívántam Varner hadnagynak, ő pedig nem is próbált tovább faggatni. Úgy tűnt, elfeledkezett gyanakvásáról.

- Nem is tudtam, hogy ilyen érzéked van a kábításhoz - mondtam Stormynak az autóban.

- Á, semmiség, csak egy kicsit játszottam vele.

- Ha már összeházasodtunk, erre nem árt figyelnem - mondtam, amikor elindítottam a motort.

- Hogy érted?

- Lehet, hogy rajtam is kipróbálod.

- Istenem, Odd, téged minden nap manipulállak!

- Komolyan? - kérdeztem, bár nem tudtam, komolyan beszél-e.

- Persze csak nagyon finoman és gyengédséggel. Neked mindig tetszik.

- Ne mondd! Szóval azt mondod, szinte vonzom a manipulációt?

- Igen, imádod.

- Szerintem, nem mondod komolyan.

- Tudom, ezért is imádlak.

- Szóval, komolyan mondod. De nem lehet, mégsem. - Figyeltem egy darabig az arcát. Felsóhajtottam. - Látom a halottakat, de téged sosem foglak kiismerni.

Amikor kifelé gurultunk a parkolóból, láttuk, hogy Varner hadnagy leparkolt a bowlingközpont főbejárata mellett.

Nem a csendes megfigyelést választotta arra, hogy Robertsont még erőszakos tette előtt elfogja, hanem nagyon is feltűnő akar lenni, mintegy elriasztva jelenlétével a rosszakat. Feladatának végrehajtási módjával nem biztos, hogy a sheriff is egyetértett volna.

Amikor elhajtottunk mellette, a hadnagy integetett.

Sugars nagyi mindig küzdött a negatív gondolkodás ellen, mert babonásan hitt abban, hogyha aggódunk amiatt, hogy balszerencse ér, akkor szinte magunkhoz szólítjuk az ördögöt, akitől félünk, és előidézzük az eseményt, amitől tartunk. Ám képtelen voltam kiverni a fejemből, milyen könnyedén megközelíthetné Robertson Varner autóját, hogy fejbe lője a hadnagyot, miközben az lelkesen integet nekünk.

24. fejezet

Viola Peabody, a pincérnő, aki Terrinek és nekem alig nyolc órával korábban a Grille-ben felszolgálta az ebédet, mindössze két sarokra lakott Camp's Endtől. Fáradhatatlanul gondozta kertjét és a házat, így az messziről kitűnt az egyhangú épületek sorából.

A ház kicsi volt és egyszerű, de olyan romantikus, mintha Thomas Kinkade festette volna. A bejárati ajtó fölül csodálatos trombitavirágok csüngtek alá.

Viola egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy bejelentés nélkül beállítunk hozzá, és lelkesen üdvözölt minket. Leültetett, és azonnal megkínált kávéval és jeges teával.

Helyet foglaltunk az apró nappaliban, ahol a fapadlót maga Viola csiszolta és lakkozta. Ő szőtte a faliszőnyeget, varrta a függönyöket és a kárpitokat is.

Viola karcsú volt, mint egy kislány. Semmi nyomot nem hagytak rajta a munka és az élet nehézségei. Egy öt- és egy hatéves kislány édesanyja volt, akik édesdeden aludtak a hátsó szobában. Férje, Rafael, elhagyta, és egyetlen centtel sem járult hozzá a gyerekek neveléséhez.

A házban nem volt légkondicionálás, ezért minden ablak nyitva állt, az elektromos ventillátor pedig a padlón állva keverte a levegőt.

A szobában, az asztal mellett üldögélve, Viola hirtelen előrehajolt, és mélyen a szemembe nézett, mintha tudná, miért jöttem. - Az álmomról van szó, ugye? - kérdezte.

Bólintottam. - Mondd el újra, jó?

- Láttam magamat egy lyukkal a homlokom közepén, az arcom csupa vér volt.

- Úgy hiszed, valaki rád lőtt.

- Lelőtt. Meghaltam - bólintott Viola. - Jobb szemem véres volt, csúnyán megduzzadt, félig kifordult.

- Ezeknek az álmoknak nincs köze a jövőhöz - mondta Stormy.

- Már beszéltünk erről - mondta neki Viola. - Odd is ugyanezt mondta ma délután. - Viola rám nézett. - Meggondoltad magad, különben nem lennél itt.

- Hol voltál az álomban?

- Nem tudom... elmosódott volt, és valószerűtlen.

- Szoktál bowlingozni?

- Nem, sokba kerül. Van hova tennem a pénzt. Két lányom alszik a másik szobában, tudod.

- Voltál valaha a Green Moon bowlingpályán?

- Nem - rázta meg a fejét.

- Nem utalt semmi arra az álmodban, hogy egy bowlingpályán vagy?

- Nem. Már mondtam, hogy nem valóságos hely volt. Miért emlegeted a bowlingpályát? Te is álmodtál valamit?

- Igen.

- Halottakról? - kérdezte Viola.

- Igen.

- Volt már álmod, ami valóra vált?

- Előfordult - vallottam be.

- Tudtam, hogy megérted. Azért is kértelek, hogy fejtsd meg az enyémet.

- Mondj még valamit az álmodról, Viola.

Behunyta a szemét és próbált visszaemlékezni.

- Futok valami elől. Mindenféle árnyak vannak körülöttem, villódzó fények, de nem tudom, mik ezek.

Az én hatodik érzékem rendkívül különleges és tiszta, de úgy gondolom, sok embernek van kevésbé kifinomult természetfeletti képessége, amely időnként a felszínre tör. Álom képében megjelenő balsejtelmek, rejtélyes felismerések, látomások. Ám ezek az emberek nem nagyon igyekeznek megmagyarázni ezeket a különös élményeket, mert úgy hiszik, a természetfelettit nem lehet kiismerni. Ráadásul tudat alatt félnek is attól, hogy a világmindenség igazságára kinyissák lelküket, elméjüket és szívüket, mivel sokkal összetettebb, és több jelentést hordoz, mint az anyagi világ, amelyről az iskolában azt tanították, hogy abban egyesül minden.

Ezért nem lepett meg Viola rémálma, amelynek korábban nem tulajdonítottam jelentőséget, de most egyszerre nagyon fontos lett. - Voltak az álmodban hangok? - kérdeztem. - Vannak, akik nem hallanak semmit.

- Én hallottam. Hallottam, ahogy lélegzem. És a tömeget is.

- Miféle tömeg?

- Üvöltöző tömeg, mint valami stadionban.

- Van ilyen hely Pico Mundóban? - kérdeztem.

- Nem tudom. Talán valami sportpálya lehet? - mondta Viola. - Nem több ezer hang, de sokan kiabáltak.

- Aztán, hogyan folytatódik? Hogyan látod meg magadat holtan?

- Nem tudom, hogy történik. Csak az árnyakat, a villódzást látom. Rohanok, aztán elesek... Valami csúszósba tenyerelek. Vér. Eltűnnek az árnyak, fények jönnek, én pedig saját halott arcomat bámulom.

Megrázkódott, és kinyitotta a szemét. Apró izzadságcseppek gyöngyöztek homlokán és ajka fölött.

- Van még valami? - kérdeztem. - A legapróbb részlet is a segítségemre lehet. Min feküdtél? Padlón? Füvön? Aszfalton?

Egy pillanatig gondolkozott, aztán megrázta a fejét. - Nem tudom. De volt ott még egy másik halott, egy férfi.

Felegyenesedtem izgalmamban. - Úgy érted... egy újabb hulla?

- Mellettem... az én testem mellett. Az egyik oldalára fordult, a karja alátekeredett.

- Más áldozatok is voltak? - kérdezte Stormy.

- Lehet, de csak őt láttam.

- Felismerted?

- Nem láttam az arcát. Elfordult tőlem.

- Viola, ha próbálnád felidézni - kértem.

- Nem foglalkoztam vele. Túlságosan féltem, hogy azon gondolkodjam, ki ő. A saját halott arcomat láttam, próbáltam kiáltani, de nem ment, aztán erősebben próbáltam, de ekkor felébredtem. Rémülten ültem fel az ágyban.

Az emlék felzaklatta Violát. Fel akart állni, de lábai remegtek, így inkább ülve maradt.

- Mit viselt a férfi? - kérdezte Stormy, mintha olvasna a fejemben.

- Hogy... az álmomban? Az egyik lába visszahajlott, lejött róla a cipő. Belebújós.

Vártunk, hogy Viola előhívja az emlékeket. - A nadrágján mindenhol vérfoltok voltak - mondta. - Barnás nadrágot viselt, azt hiszem... A pólója pedig...

Felkeltem a kanapéról. Nem bírtam egy helyben maradni.

- Zöld volt - mondta Viola. - Igen, zöld pólót viselt.

Eszembe jutott a fiú, aki a Green Moon bowlingközpont cipőkölcsönző pultjánál állt, meg a szőke csaposlány, akik mindketten új egyenruhájukat viselték.

Viola hangja egészen elhalkult, ahogy feltette a kérdést:

- Mondd meg az igazat, Odd! Nézz rám! Látod a szememben a halált?

- Igen - válaszoltam őszintén.

25. fejezet

Bár nem túl jól tudok olvasni az arckifejezésekből, képtelen voltam egyetlen pillanattal is tovább nézni Viola Peabody arcát. Magam elé képzeltem, amit nem tudok leolvasni róla, és lelki szemeim előtt azonnal láttam az elárvult kislányokat édesanyjuk sírja mellett állni.

Odamentem az egyik nyitott ablakhoz, és beleszagoltam a mindent megtöltő, édeskés jázminillatba.

Rendszerint nem félek az éjszakától és a sötétségtől, ettől a mostanitól mégis rettegtem, mert augusztus 15. vészes gyorsasággal közeledett.

Violához fordultam, aki még mindig a fotel szélén ült. Szemei elkerekedtek, arca kissé mintha elszürkült volna, ahogy maga elé meredt. - Holnap szabadnapos vagy, ugye? - kérdeztem.

A nő bólintott.

Mivel volt egy nővére, aki tudott két lányára vigyázni, Viola hetente hat napot dolgozott a Grille-ben.

- Van valami terved? - kérdezte Stormy. - Mit csinálsz holnap?

- Úgy terveztem, hogy a ház körül dolgozgatok délelőtt. Mindig van valami tennivaló. A délután pedig... a lányoké.

- Szóval Nicolinával és Levannával leszel? - kérdeztem.

- Szombaton lesz Levanna hetedik születésnapja, de a Grille-ben sok munka van szombaton, jó a borravaló is. Nem maradhatok itthon, ezért korábban ünneplünk.

- Hogyan ünnepeltek?

- Megnézzük azt az új kutyás filmet. A négyórás előadásra megyünk el.

Ekkor Stormy megszólalt:

- Forró nyári délutánokon egész szép tömeg jön össze a hűtött mozikban.

-A mozi után mit fogtok csinálni? - kérdeztem.

- Terri felajánlotta, hogy vigyem el a gyerekeket a Grille-be, és majd ő állja a számlát.

A Grille elég zajos, ha minden asztal tele van, de nem hinném, hogy vendégeink zsibongását össze lehetne keverni a tömeg zúgásával. Persze az álmokban sok minden torzulhat, a hangok is.

Háttal álltam az ablaknak, mikor hirtelen annyira kiszolgáltatottnak éreztem magamat, hogy szinte beleborzongtam. Kinéztem az oldalsó kertre, de minden nyugodtnak tűnt. A kecsesen lelógó ágak mögül nem vigyorgott rám Bob Robertson.

Mindazonáltal elléptem az ablaktól oldalra, majd újra Violához fordultam. - Jobb lenne, ha megváltoztatnád a holnapi programodat.

Ha megmentem Violát a végzettől, azzal talán valaki mást ítélek helyette halálra, éppúgy, ahogy a szőke pultoslány esetében, egyetlen különbség volt csak: a szőke pultosnőt nem ismertem... Viola viszont a barátom volt.

Néha a legbonyolultabb erkölcsi döntéseket nem értelmi, hanem érzelmi alapon hozzuk. Lehet, hogy e döntések a Pokolba vezetnek, a magam védelmére azonban annyit mondhatok, már akkor éreztem, hogy ha Violát megmentem, a lányait is megóvom. Tehát három életet mentek meg egyszerre.

- Van remény...? - kérdezte Viola, s remegő kezekkel végigsimította homlokát -, van remény, hogy ez a fenyegetés valahogy továbbáll?

- A sors útjai kifürkészhetetlenek - mondtam, mintha jós lennék, amely szerepet korábban nem mertem előtte vállalni. - Vannak benne elágazások, számtalan út és számtalan végződés. Szabadon kiválaszthatjuk a nekünk tetsző útvonalat.

- Tedd, amit Oddie mondott - tanácsolta Stormy -, és nem lesz semmi baj.

- Nem könnyű a döntés - mondtam gyorsan. - Megváltoztathatod az útvonalat, de előfordul, hogy az visszakanyarodik ugyanahhoz a makacs kiindulóponthoz.

Viola túl nagy tisztelettel, sőt ámulattal nézett rám. - Biztos voltam benne, hogy te tudsz ilyesmiket, Odd, mindent tudsz arról, ami a túlvilágon történik.

Kényelmetlenül éreztem magamat, ezért megint az ablakhoz léptem. Terri Mustangja egy lámpa alatt állt a ház előtt. Minden csendes volt. Nem láttam semmi szokatlant, és mégis minden gyanúsnak tűnt.

Megbizonyosodtam arról, hogy senki sem követ idefelé, de még most is aggódtam, mert Robertson egészen váratlanul jelent meg Kicsi Ozzie-nál és a templomkertben is. Nem engedhettem meg magamnak egy harmadik meglepetést.

- Viola - mondtam felé fordulva -, nem elég, ha megváltoztatod a holnapi programot. Fontos, hogy éber maradj mindvégig, figyelj mindenre, ami esetleg szokatlan.

- Már így is csupa ideg vagyok.

- Az nem jó, az idegesség nem ugyanaz, mint az éberség.

- Igazad van - bólintott Viola.

- A lehető legnyugodtabbnak kell lenned.

- Megpróbálom. Mindent megteszek.

- Légy nyugodt és figyelmes, és készülj fel a gyors cselekvésre, ha bármilyen vész lecsap.

- Reggel - mondta Stormy -, hozunk neked egy fotót arról a férfiról, akire különösen kell figyelned. - Stormy rám nézett. - Tudsz róla egy jó képet szerezni, Oddie?

Bólintottam.

- A sheriff majd kinyomtat egy fotót Robertson-ról a nyilvántartásból.

- Ki ez a férfi? - kérdezte Viola.

Amilyen alaposan tudtam, leírtam neki Gombafejet, aki az első műszak alatt - mielőtt Viola dolgozni kezdett - megjelent a Grille-ben. - Ha megpillantod, kerülj tőle minél távolabb. A legrosszabbra számíts, bár nem hinném, hogy ma éjjel történni fog valami, vagy ha fog is, semmiképpen sem itt. Minden jel arra mutat, hogy nyilvános helyen akarja elintézni a dolgot, ahol sok ember van...

- Holnap ne menjetek moziba - figyelmeztette Stormy még egyszer.

- Rendben van - bólintott Viola.

- És a vacsorát is halasszátok el.

Bár nem tudtam magamnak sem megmagyarázni, miért, hirtelen úgy éreztem, látnom kell Nicolinát és Levannát. Úgy gondoltam, nem hagyhatom el e nélkül a házat. - Viola, megnézhetem a lányokat?

- Most? Már alszanak.

- Nem kell őket felébreszteni, de fontos lenne.

Viola felállt, és bevezetett minket a két kislány szobájába, amelynek berendezése két lámpa, két éjjeliszekrény, két ágy volt. Az angyali szépségű lányok békésen aludtak a vékony takarók alatt, az egyik lámpa halvány fényénél.

Az ablakok nyitva voltak a forróság miatt, de Viola kívülről vasrácsot szereltetett rájuk, hogy a Harlo Landerson-féle férfiakat távol tartsa a lányoktól. A rács ennek a célnak meg is felelt, de a bodachoknak nem állhatta útját.

A szobában öt, füstszerű lény lebegett.

26. fejezet

Mindkét ágynál két gonosz alak állt. Pokolbéli látogatók, akik Robertson fekete szobáján át érkeztek.

A lányok fölé hajoltak, és mohó kíváncsisággal tanulmányozták őket. A karjuk, vagy inkább karszerű nyúlványaik valamivel a takaró fölött lebegtek, mintha lassan le akarnák tapogatni a gyermeki testek körvonalait.

Nem tudtam biztosan, mit csináltak, de olyan volt, mintha ki akarnák szippantani az életenergiát Nicolinából és Levannából.

A lények nem észlelték, hogy beléptünk a szobába. Teljesen elbűvölte őket a helyzet, szinte hipnotikus állapotba kerültek a lányok által kibocsátott sugárzástól, amely számomra láthatatlan volt, de őket nyilvánvalóan mágnesként vonzotta.

Az ötödik lény a padlón örvénylett, tekeregve mint egy kígyó. Levanna ágya alatt vonaglott, majd összetekeredett, azután egy perc múlva átcsúszott Nicolina ágya alá, és előre-hátra dülöngélt.

Idegesen összerándultam, mert az ötödik betolakodó mintha a kislányok lábnyomát nyalogatta volna. Szinte láttam, hogy a tekergő bodach egymás után többször is végighúzza vékony nyelvét a szőnyegen. Megálltunk a szoba ajtajában, és Viola így szólt:

- Minden rendben, mindketten nagyon jó alvók. Mélyen alszanak.

- Gyönyörűek - suttogta Stormy.

Viola majd elolvadt a büszkeségtől. - Igazán aranyos gyerekek. - Ám ekkor észrevette arcomon az irtózatot, és megkérdezte:

- Valami baj van, Odd?

Stormy rám nézett, és azonnal tudta, mitől torzultak el vonásaim. Hunyorogva körbenézett a szobában, remélve, hogy megpillantja a természetfeletti jelenségeket, de a lények csak nekem mutatták meg magukat.

Az ágyak mellett a négy összegörnyedt bodach - mint egy ördögi vallás papjai, vagy aztékok, akik emberáldozatot kívánnak bemutatni - kezükkel fenyegetően folytatták a rituális pantomimet az alvó gyerekek fölött.

Mivel nem válaszoltam azonnal a kérdésére, Viola azt gondolta, valami bajt látok a lányok körül, ezért közelebb lépett az ágyakhoz.

Megszorítottam a karját és megállítottam:

- Ne haragudj, Viola, nincs semmi baj. Csak látni akartam, hogy biztonságban vannak, és mivel rács van az ablakon, semmi gond nem lesz.

- Tudják, hogyan kell kinyitni, ha szükség lenne rá - magyarázta Viola.

Ekkor az egyik bodach Nicolina ágya mellett magához tért a kábulatból, és észrevette, hogy ott vagyunk. Kézmozgása lelassult, de nem állt le, felemelte farkasszerű fejét, és felénk tekintett.

Gyűlöltem, hogy egyedül kell hagynom a lányokat e förtelmes szörnyetegekkel, de nem tudtam őket elűzni.

Egyébként pedig, a bodachok hiába voltak jelen a világunkban, semmiféle hatást nem gyakorolhattak ránk. Sosem láttam vagy hallottam őket hangot kiadni, tárgyat elmozdítani vagy bármit megzavarni.

Testetlen, anyagtalan, álomszerű lények, akik valahogy beléptek a mi valóságunkba.

A lányokat tehát nem fogják bántani, legalábbis nagyon reméltem, hogy nem.

Gyanítottam, hogy e lélekutazók azért vannak itt Pico Mundóban, hogy elszórakoztassák magukat a nagy esemény előtt. Talán abban lelik örömüket, hogy alaposan megszemlélik áldozataikat, mielőtt a lövések eldördülnek, és az szórakoztatja el őket, hogy ártatlan embereket bámulhatnak, akik lassan, de biztosan haladnak az örökkévalóság felé.

Úgy tettem, mintha nem látnám e rémes betolakodókat, csendre intettem Violát és Stormyt, nehogy felébresszük a lányokat, majd mindkettejüket kitereltem a szobából. Behúztam magam után az ajtót, és még egy utolsó pillantást vetettem a tekergő, szimatoló lényekre, amint különös mozdulatokat tesznek a lányok fölött.

Tartottam tőle, hogy valamelyikük követ majd a nappaliba, de nem kaptunk kíséretet.

- Jobb, ha még egyszer tisztázzuk - fordultam Violához ismét -, semmiképpen ne küldd el a lányokat se moziba, se máshova holnap, se rokonnal, se ismerőssel.

- De az én kicsikéimet nem lőtték le az álomban - szólalt meg elképedve a nő.

- Az álmok sosem beszélnek pontosan arról, hogy mi következik. Csak töredékinformációkat kapunk.

Láttam Violán, hogy dühös lett. Nem baj, gondoltam, a düh legalább segít neki ébernek maradni.

- Még az is elképzelhető, hogy láttad, amint a lányokat lelövik, vagy hogy holtan hevertek előtted, de azonnal kitörölted a memóriádból, amikor felébredtél - figyelmeztettem.

- Mert nem akartad, hogy ilyen gondolatok kavarogjanak a fejedben - mondta Stormy, és vigasztalóan Viola vállára tette kezét.

- Rendben van, itthon maradunk, és itthon ünneplünk hármasban - bólintott Viola elszántan.

- Nem tudom, hogy ez jó ötlet-e - szólaltam meg.

- Miért? Fogalmam sincs, hol játszódott az álmom, de biztos, hogy nem itthon volt.

- Ne feledd, különböző utak ugyanoda is tarthatnak.

Nem akartam beszélni neki a lányai szobájában látott bodachokról, mert azonnal elárulnám titkomat, amit csak Terri, a rendőrfőnök, Mrs. Porter és Kicsi Ozzie ismert, a teljes igazságot pedig kizárólag Stormynak mondtam el. Ha túl sok embert vonnék be a legbizalmasabb körbe, titkom kiszivárogna. Szenzációvá válnék, és ha az emberek egy része bolondnak is tartana, mások viszont guruként kezdenének tisztelni. Akkor pedig egyszer s mindenkorra vége lenne a békés, nyugodt életnek.

- Álmodban nem ebben a házban lőttek le, de ha az lenne a sorsod, hogy a moziban öljenek meg, és most mégsem mennél el a moziba..., akkor a sors lehet, hogy eljönne érted ide. Ez persze nem valószínű, de előfordulhat.

- És a te álmodban holnap van az a nap?

- Igen. Ezért érezném magamat jobban, ha két lépéssel eltávolodnál a jövőtől, amit a rémálomban láttál.

A ház hátsó része felé pillantottam, de a bodachok nem jöttek utánunk. - Az első és legfontosabb dolog, hogy holnap ne menjetek se moziba, se a Grille-be, a második pedig, hogy semmiképpen se maradjatok itthon.

- Hol lakik a nővéred? - kérdezte Stormy Violát.

- Két utcányira innen, a Maricopa Lane-en.

- Eljövök értetek reggel kilenc és tíz között, elhozom az ígért fotót is, aztán elviszlek a testvéredhez.

- Odd, el tudunk menni egyedül is.

- Nem. Én akarlak elvinni.

Nem akartam, hogy egyetlen bodach is kövesse őket.

- Ne beszélj a lányoknak a terveidről, és ne hívd fel a nővéredet sem előtte. Bárki kihallgathat.

Viola megütközött arccal nézett körbe a szobában. - Mégis ki hallhatná?

Kénytelen voltam kissé titokzatoskodva felelni. - Bizonyos... erők. - Ha a bodachok hallották, hogy mit tervez Viola, elképzelhető, hogy csak az egyik lépés megtételére lesz ideje. - Tényleg hiszel abban, hogy kapcsolatban állok a túlvilággal?

- Igen - bólintott Viola.

- Akkor bízz bennem. Próbálj meg aludni, reggel pedig átjövök értetek. Holnap este pedig már nyugodtan alszotok.

Közel sem voltam olyan nyugodt és magabiztos, amilyennek tűntem, de azért rámosolyogtam, és arcon csókoltam búcsúzóul.

Viola először engem ölelt meg, majd Stormyt. - Olyan jó, hogy itt voltatok. Már nem érzem olyan egyedül magamat.

Amint kiléptünk a házból, arcon csapott a hőség.

27. fejezet

Alig egy órával éjfél előtt idegesen parkoltam le a Mustangot a Pico Mundo Grille előtt. Amikor kiszálltunk az autóból, Stormy így szólt:

- Kiteszed te a lábadat valaha ebből a városból?

- Remélem, én nem leszek olyan, mint néhány szegény halott, aki nem akar megválni a földi élettől, és egyre csak itt kóborol.

- Arra gondoltam, hogy még életedben ellátogatsz-e valahová a városon kívül?

- Már a gondolattól is libabőrös leszek.

- Miért?

- Mert a városon kívül minden olyan nagy.

- Nem minden. Vannak még Pico Mundónál is kisebb és csendesebb városkák.

- Nem hinném, hogy képes lennék megbirkózni egyszerre olyan sok újdonsággal. Új utcanevek, épületek és emberek...

- Mindig szerettem volna a hegyekben élni.

- Más az időjárás - ráztam meg a fejem. - Nem tetszene.

- Nem kéne örökre itt hagyni a várost. Csak egy-két napra. Mondjuk, elmehetnénk Vegasba.

- Az neked kicsi és csendes hely? Legalább ezer holt lélek sétálgat ott az utcákon!

- Honnan veszed?

- Tudom. Olyan emberek, akik mindenüket elvesztették a játékasztalnál, aztán a hotelszobában főbe lőtték magukat. - Beleborzongtam. - Az öngyilkosok mindig itt maradnak a haláluk után, mert nem mernek továbbhaladni.

- Elég sajátos véleményed van Vegasról. Szerintem ott elég ritkán követnek el öngyilkosságot. Nem olyan sötét a helyzet.

- Akkor a bandaháborúkban ölik meg egymást, a hullákat pedig az új házak lábazatába temetik. Gondolhatod, ezek szellemei milyen állapotban róják az utcákat. Különben pedig nem űzök szerencsejátékokat.

- Mintha nem is Sugars nagyi unokája lennél.

- Mindent megtett azért, hogy nagy kártyást faragjon belőlem, de csalódást kellett neki okoznom.

- Pókerezni megtanított, nem?

- Igen, centben játszottunk.

- Az is szerencsejáték.

- Sugars nagyinak nem.

- Engedte, hogy nyerj? Milyen édes!

- Szerette volna, hogy elkísérjem egy délnyugati pókerkörútra. Azt mondta, „Odd, útközben akarok megöregedni, nem pedig valami átkozott nyugdíjasotthonban. Remélem, a halál is játék közben ér, és nem a fogatlan öregek társaságában, egy bögre herbateával a kezemben”.

- Út közben - mondta Stormy - túl sok új élmény ért volna.

- Minden nap újabb és újabb dolgok. - Felsóhajtottam. - Pedig milyen jól éreztük volna magunkat! Biztosan sokat nevettünk volna, ha pedig kártya közben sújt le rá a halál - mondta néha -, szeretné, ha volna mellette valaki, aki megakadályozza, hogy elvegyék tőle a nyereményét, és aki vigyáz a testére, míg el nem temetik.

- Azt értem, miért nem vágtál neki az útnak, de azt nem, miért nem játszol?

- Mert szinte mindig én nyertem, még akkor is, ha a nagyi nem játszott szándékosan rosszul, hogy előnyt adjon.

- A különleges képességed miatt?

- Igen.

- Láttad, milyen lesz a következő kártya?

- Nem, csak éreztem a lapokat, éreztem, mikor jó a lapjárás. Tízből kilencszer nyertem.

- Ez elég nagy előny.

- Túl nagy.

- Akkor ez nem is játék.

- Nem igazán. Inkább csak a pénzt söpörtem be.

Stormy megértette, miért hagytam abba a kártyázást. - Mintha elloptál volna valamit.

- Így nincs szüksége pénzre az embernek. És amíg élek, nem is fogok játszani.

- Nem azért mondtam Vegast, mert játszani akarok - magyarázta.

- Ahhoz meg túl messze van, hogy csak úgy elruccanjon oda az ember.

- Alig három óra alatt ott lehetnénk, az esküvői kápolnák pedig mindig nyitva vannak. Vérvizsgálatra sem kéne mennünk, és hajnalra össze is házasodhatnánk.

A szívem hevesen kalapálni kezdett. - Nahát! Majdnem kedvem támadt utazgatni!

- De csak majdnem?

- Holnap reggel elmehetünk vérvételre, csütörtökre kaphatunk időpontot, szombatra pedig mindenen túl lehetünk. A barátaink is ott lehetnének. Szeretnéd, ha eljönnének, nem?

- De igen, csak még ennél is gyorsabban akarom az esküvőt.

Megcsókoltam és ránéztem:

- Ennyi várakozás után, mire fel ez a nagy sietség? - mondtam, és újra megcsókoltam.

Mivel már jó ideje a kivilágítatlan utcán üldögéltünk, szemem hozzászokott a sötéthez, s így észrevettem az aggodalmat, sőt, inkább félelmet Stormy arcán.

- Nyugi, minden rendben lesz - próbáltam biztatni.

- Amióta csak a bevásárlóközpont tavacskája mellett megláttam azt a férfit...

- Gombafejet - tettem hozzá.

- ...Igen, azt az anyaszomorítót, egyre csak téged féltelek. Nem mintha máskor nem féltenélek. Csak általában inkább nem mondom. Pont az hiányozna neked, hogy egy nyavalygós tyúk állandóan azt mondogassa, hogy vigyázz magadra.

- Nyavalygós tyúk?

- Igen, azaz én. Szóval tudom, hogy nincs szükséged arra, hogy egy hisztériás nő mindig veled foglalkozzon.

- Figyelj rám! Igaz, hogy ez a pasas teljesen őrült, és pattanásig feszültek az idegei, de a sheriff már rajta van az ügyön, és elkapja, mielőtt bármit rosszat tehetne.

- Ne legyél ebben olyan biztos, Oddie. A túlzott magabiztosság óvatlanná tehet.

- Nem engedem megölni magam.

- Akkor is aggódom.

- Holnap estére Bob Robertson, a Gombafej már narancssárga börtönpizsamában alszik, én pedig vacsoraidőre nálad leszek, hogy megtervezzük az esküvőnket, és meglesz mindkét karom és lábam...

- Oddie, elég, fejezd be!

- És látni fogok, mert látnom kell téged, és nem leszek süket sem, mert különben hogyan hallom meg, amint igent mondasz, és...

Stormy a mellkasomba bokszolt.

- Ne kísértsd a sorsot, a fenébe!

- Nem aggódom a sors miatt. Nem vagyok babonás.

- De én talán igen.

- Akkor szokj le róla.

Megcsókoltuk egymást.

A világon ebben a pillanatban minden rendben volt.

Átöleltem és így szóltam:

- Te buta, nyavalygós tyúk! Lehet, hogy Bob Robertson pszichopata, de akkor is csak egy tökfilkó. Hidd el, hogy egyetlen karcolás nélkül jövök vissza hozzád.

Pedig milyen ostoba voltam! Ha visszatekintek arra az augusztusi estére most, hogy már annyi sérülésen és szenvedésen túl vagyok, az akkori Odd Thomast egész más embernek látom. Sokkal magabiztosabbnak és reménytelibbnek, ám nem olyan bölcsnek, mint mai énemet, amit sajnálok.

28. fejezet

Amikor kiszálltunk a Mustangból az étteremnél, a jól ismert utcácska sokkal mélyebb sötétségbe burkolózott, mint ahogyan emlékeztem rá.

Az étterem konyhájának hátsó ajtaja fölött világított a biztonsági lámpa. Lépcső vezetett a második emeleti fordulóhoz, ahonnan Terri lakása nyílt. A függönyök mögül fény szűrődött ki.

A lépcsők tetején Stormy az égre mutatott. - A Cassiopeia. - Az ókori mitológiában Cassiopeia volt Andromeda anyja. Andromédát a hős Perzeusz mentette meg a tengeri szörny karmaiból.

Terri kopogtatásomra azonnal kinyitotta az ajtót, elvette a kocsikulcsokat, és ragaszkodott hozzá, hogy bemenjünk egy frissítőre.

Mint mindig, a háttérből ezúttal is Elvis zenéje szólt.

Tudtuk, hogy Terri be fog hívni minket, mert előfordult, hogy álmatlanságban szenvedett, s ilyenkor mindig elfogta a magány.

Férje, Kelsey, akivel még a középiskolában szerettek egymásba, már kilenc éve halott volt. A rák teljesen elhatalmasodott rajta, de három évig haldoklott, mielőtt végleg feladta. Amikor kiderült, hogy a daganat rosszindulatú, Kelsey megesküdött, hogy sosem hagyja, hogy maga alá gyűrje őt a kór, de sajnos nem így lett. De még utolsó éveiben sem hagyta el fantasztikus humorérzéke, és csendes bátorsággal vívta hosszú csatáját a halállal. Terri mélységes szeretete és tisztelete mindvégig elkísérte.

Halála után három-négy évvel Terri szomorúsága keserűséggé érett. Azt hiszem, őt magát is meglepte, hogy bár elfogadta a hatalmas veszteséget, nem akarta kitörölni szívéből a fájdalmat. Az űr, amelyet Kelsey hagyott maga után, olyan megnyugtatóan hatott rá, hogy nem is akart róla elfeledkezni.

Elvis iránti rajongása kilenc évvel ezelőtt, harminckét éves korában kezdődött, pontosan abban az évben, amikor Kelsey meghalt. Intenzív érdeklődésének tudat alatti célja talán az volt, hogy amíg megvan Elvis-gyűjteménye - lemezek, emlékek, adatok -, addig nincs ideje élő férfival kapcsolatot kialakítani, és érzelmileg is hű maradhat imádott férjéhez.

Elvis volt az ajtó, amely bezárta előtte a szerelemhez vezető utat. Ő volt az, aki mögé elrejtőzhetett, és ahová elbújhatott a külvilág elől.

Leültünk az asztalhoz. Terri finoman elterelt minket attól a széktől, ahol életében Kelsey üldögélt mindig.

Jövendő esküvőnk témája azonnal előjött, ahogy elhelyezkedtünk. Terri rögtön töltött mindenkinek, és rövid beszédet mondott az előttünk álló hosszú, boldog életre.

Később, amikor már a második pohár brandynél tartottunk, Elvis pedig a Love Me Tendert énekelte, elmeséltem Terrinek, hogy együtt utaztam a Királlyal az ő Mustangjában. Először rendkívül izgatott lett, aztán elszomorodott, mikor meghallotta, hogy Elvis egyfolytában sírt az úton.

- Láttam már néhányszor sírni korábban is - mondtam. - Mióta meghalt, érzelmileg sokkal labilisabbnak tűnik, de ennyire rossz még nem volt a helyzet.

- Elég egyértelmű, miért volt olyan rossz ma a kedve.

- Nekem fogalmam sincs - feleltem.

- Augusztus 14. van. 1958. augusztus 14-én, hajnali három óra tizennégy perckor meghalt az édesanyja. Csak negyvenhat éves volt.

- Gladysnek hívták, ugye? - kérdezte Stormy.

- Igen - bólintott Terri. - Elvis szolgálatban volt. Augusztus 12-én hazarepült Memphisbe, hogy anyját meglátogathassa a kórházban. Augusztus 16. is rossz nap a számára.

- Miért?

- Mert akkor halt meg ő maga - felelte Terri. - 1977. Augusztus 16-án.

Kiittam a második brandyt is, mire Terri odanyújtotta az üveget. Szívesen ittam volna még, de tudtam, hogy nem lehet, ezért letakartam a poharamat. - Elvis mintha aggódott volna miattam - jegyeztem meg.

- Ezt hogy érted?

- Megveregette a vállamat, mintha együtt érezne velem. És olyan szomorúan nézett... azt hiszem, sajnált.

- Erről miért nem beszéltél eddig? - kapta fel a fejét Stormy.

Vállat vontam. - Nem kell jelentőséget tulajdonítani neki.

- Ha valóban nem tulajdonítasz ennek jelentőséget, akkor miért említetted meg egyáltalán? - tudakolta Terri.

- Számomra nagyon is sokat jelent - mondta Stormy. - Gladys 14-én halt meg, Elvis pedig 16-án. 15-e pont e két nap között van, és azon a napon fog Robertson lekaszabolni egy csomó embert. Holnap.

Terri értetlenül nézett rá. - Ki az a Robertson?

- Gombafej. Akit meg akartam keresni. Ezért kértem el az autódat.

- És megtaláltad?

- Igen. Camp's End-ben lakik. A rendőrfőnök és én rajta vagyunk.

- Ez a Robertson egy elmebeteg mutáns, valami horrorfilmből - mondta Stormy Terrinek. - Utánunk jött a Szent Bertalan templomhoz, és amikor megléptünk előle, dühében szétverte a sekrestyét.

- Azt mondtad, hogy embereket fog lekaszabolni? - kérdezte Terri, miközben brandyvel kínálta Stormyt, aki nem szokott inni, de most elfogadta az italt. - Csak nincs kapcsolatban a bowlingpálya halott alkalmazottaival?

- De igen, sőt talán társul még hozzá egy csomó ember valamelyik mozi nézőterén - mondta Stormy.

- Van köze Viola álmához is? - kérdezte Terri.

- Túl hosszú a történet - feleltem. - Nagyon késő van. Fáradt vagyok.

- Rengeteg köze van Viola álmához - válaszolta Stormy helyettem.

- Szeretnék aludni - könyörögtem nekik. - Holnap elmondom, Terri, ha már túl vagyunk rajta.

- Miért így kell megtudnom, hogy Elvis maga figyelmeztette az én Oddie-mat, hogy holnap meg fog halni? - kérdezte Stormy, és szemrehányóan ragadta meg a karom.

- Semmi ilyesmit nem mondott - tiltakoztam. - Csak megveregette a karomat, aztán később, mielőtt kiszállt volna az autóból, megszorította a kezemet.

- Micsoda?

- Nem nagy dolog. Két kezébe fogta a kezemet, és megszorította.

- Komolyan mondod?

- És megint furcsán nézett rám.

- Olyan szánakozva? - kérdezte Stormy.

Terri ismét tölteni akart Stormynak, de nem engedtem. - Már eleget ittunk, köszönjük, Terri - mondtam.

- És mit próbált ezzel mondani, szerinted? Mert szerintem azt, hogy az anyja meghalt augusztus 14-én, ő meghalt augusztus 16-án, te pedig augusztus 15-én fogsz, ha nem vigyázol magadra!

- Egyáltalán nem ez volt az üzenete! - ingattam a fejemet.

- Hanem? Akkor csak úgy kedvtelésből tapogatta a kezed?

- Nincs már túl romantikus élete. Halott.

- Egyébként nem volt homokos - jegyezte meg Terri.

- Nem is állítottam - mondta Stormy.

- Bármire fogadnék, hogy nem volt az - ismételte Terri. - De akkor is jobb lenne, ha kimaradnál belőle, Odd. Hagyd, hogy Wyatt Porter foglalkozzon az üggyel.

- Engedni fogom. Nem vagyok rendőr, nincs fegyverem, csak tanácsot adok neki néha.

- Még arra sincs szükség - mondta Stormy. - Most az egyszer, maradj ki belőle. Inkább gyere el velem Las Vegasba. Most.

Szerettem volna kedvére tenni, de saját akaratom és a helyes döntés ezúttal nem esett egybe. - Csak az a gond, hogy rám rótták ezt a munkát, és ha egyszerűen elsétálok anélkül, hogy elvégezném, semmi nem oldódik meg, sőt a probléma egyfolytában nyomasztani fog. Ha konkrét célom van, különleges képességem - a magnetikus vonzás - két irányban működik: elkezdek találomra autózni a városban, és megtalálom, akit keresek, mint Robertson esetében is, vagy én vonzom a keresett személyt magamhoz, ha akarja, sőt néha akkor is, ha nem akarja. A második esetben sajnos kisebb a befolyásom, és gyakrabban érnek kellemetlen meglepetések.

- Ez csak elmélet - mondta Stormy.

- Nem tudom bebizonyítani, ez igaz. Csak érzem legbelül.

- Mindig azt hittem, hogy nem a fejeddel gondolkodsz - mondta Stormy idegesen, sőt csaknem dühösen.

- Ha az anyád lennék, most meghúznám a füled - mondta Terri rám pillantva.

- Ha te lennél az anyám, most nem lennék itt.

Itt állt előttem a két nő, akik a világon a legtöbbet jelentették nekem. Mindkettőt imádtam, és nem volt könnyű ellentmondani nekik. Egyforma aggodalommal tekintettek rám, mintha női ösztönükkel megérezték volna a dolgokat, amelyeket én, bármilyen különleges vagyok is, nem foghatok fel.

Órámra pillantottam. - Augusztus 15. van.

Amikor felálltam, Stormy nem próbált visszatartani, ahogy korábban tette. Ő is feltápászkodott.

- Terri, azt hiszem, be kell ugranod helyettem a délelőtti műszakban, vagy hívd be Poke-ot, hátha hajlandó dolgozni.

- Micsoda? Hát még arra sem vagy képes, hogy egyszerre dolgozz és játszd a hőst, aki megmenti a világot?

- Ne haragudj, hogy ilyen későn szólok - mondtam mentegetőzve.

Terri kikísért minket az ajtóhoz. Először Stormyt, aztán engem is megölelt, és meghúzta a fülem. - Aztán holnapután időben légy az étteremben, különben mehetsz, amerre látsz!

29. fejezet

A Bank of America homlokzatán lévő hatalmas kijelző szerint a hőmérséklet viszonylag hűvösre fordult, huszonkét fok alá esett éjfél után.

Lágy szellő fújdogált a városban, de Pico Mundo utcái egyébként csendesek voltak.

Stormy három sarokra lakott a Pico Mundo Grille-től, igyekeztünk mindenre figyelni, amint a lakás felé sétáltunk, de az éjszaka nyugodt volt.

Az utam ki volt jelölve. Stormy hiába tiltakozott, jól tudta, hogy nincs más választásom, mint segíteni Porter rendőrfőnöknek, hogy megállítsa Robertsont, mielőtt elköveti a mészárlást, amely három éve nyomasztott álmaimban.

Az öreg, viktoriánus épületben négy lakást alakítottak ki, Stormy a földszinten jobbra lakott.

Bár Robertson látogatásától nem tartottunk, mégis óvatosan körülnézve léptünk be a házba.

A lakásban három szoba volt, valamint egy fürdő és egy konyha. Villanyt kapcsoltunk, és egyenesen a hálószobába mentünk, ahol Stormy 9 mm-es pisztolyát tartotta.

Kipattintotta a tárat, hogy megnézze, tele van-e, majd visszatolta.

Bármilyen fegyvertől félek, kivéve, ha Stormy kezében van. Ő akár egy nukleáris fegyver detonátorgombján is tarthatná az ujját, akkor is biztonságban érezném magam.

Leellenőriztük az ablakokat, de zárva voltak, ahogy hagyta őket.

Amíg Stormy fogat mosott, és lefekvéshez készülődött, felhívtam a Green Moon bowlingcentrumot, és meghallgattam egy előre felvett üzenetet a nyitva tartásról, a szolgáltatásokról és az áraikról. Minden délelőtt tizenegykor nyitottak, csütörtöktől vasárnapig, hétfőtől szerdáig pedig délután egykor.

Robertson tehát legkorábban akkor léphet be a bowlingpályákra, gyilkosságot forgatva a fejében, amikor a kapukat egy órakor kinyitják.

Pico Mundo területén két multiplex mozi van, összesen húsz teremmel. Egy újabb telefonhívással azt is megtudtam, hogy azt a kutyás filmet, amire Viola akarta vinni a lányait, az egyik mozi két termében is adják egyszerre. A legkorábbi előadás délután egy óra tízkor kezdődött.

A hálószobában visszahajtottam az ágytakarót, levettem a cipőmet, végignyúltam a vékony takarón, és vártam Stormyt.

Jövendő feleségem használtbútor-boltokban vásárolt darabokkal rendezte be szerény otthonát, de az összkép mégsem hatott sem lelakottnak, sem jellegtelennek. Volt érzéke az eklektikus dolgokhoz, és ahhoz is, hogy felfedezze az egyediséget olyan tárgyakban is, amelyeket mások észre sem vettek volna. Mindig jól éreztem magamat nála.

Mintha megállt volna az idő a lakásban.

Hihetetlen nyugalmat éreztem. Elfelejtettem mindent, ami mostanáig aggasztott. Itt senki sem bánthat. Itt tudom, hogy mi fog történni velem, és ezt el is tudom fogadni.

Itt lakik Stormy, és ahol ő él, ott én is biztonságban vagyok.

Az ágya fölött, üveg mögött egy keretben lógott a jövendőmondó gép kártyája:

AZ A SORSOTOK, HOGY MINDÖRÖKKÉ EGYÜTT LEGYETEK.

Négy évvel ezelőtt, egy vidéki vásárban, egy Cigány Múmia nevű, pénzbedobós, jövendőmondó szerkezettől kaptuk a kártyát.

A gép majdnem két és fél méter magas volt, és külsőre olyan, mint egy régi telefonfülke. A fülke üvegajtajain keresztül lehetett belátni. Egy törpeszerű női alak ült benne cigányosan tarka ruhában, csillogó ékszerekkel és színes kendőkkel felcicomázva. Göcsörtös, csontos, öreg kezét a combján tartotta, körmei megzöldültek, lábainál pedig egy tábla adta tudtunkra, hogy egy cigány törpe mumifikálódott holtteste van előttünk. A XVIII. századi Európában jövendöléseinek pontosságáról vált híressé.

Amikor Stormy és én megérkeztünk a Cigány Múmiához, egy pár éppen beledobott a gépbe egy negyeddollárost. A nő előrehajolt az üvegen lévő rácshoz, és hangosan beszélni kezdett:

- Cigány Múmia, mondd meg nekünk, Johnnynak és nekem hosszú és boldog házasságunk lesz?

A férfi, Johnny megnyomta a VÁLASZ gombot, mire egy kártya csusszant a tartóba, amin a következő állt: „Hideg szél fúj, és minden éjszaka ezer évnek tűnik.”

Sem a férfi, sem a jövendőbelije nem értették a kérdésükre válaszul adott kártya szövegét, ezért újra próbálkoztak. Johnny felolvasta a következő lapot is:

- „A bolond lelép a szikláról, de odalent a téli tó fagyott.”

A nő nyilván azt hitte, hogy a Cigány Múmia rosszul hallotta a kérdést, ezért megismételte:

- Johnny és én hosszú és boldog házasságban élünk majd?

Johnny felolvasta a harmadik kártyát:

- „A virágzó fák kertje mérgező gyümölcsöt terem.”

A negyediken ez állt: „A kő nem ad táplálékot, sőt a homok sem oltja szomjúságod.”

A párocska egyre idegesebben dobált be még négy darab negyeddollárost. Az ötödik kártya kivételekor már hangosan civakodtak egymással, és mire Johnny felolvasta a nyolcadik lapot, már pattanásig feszültek az idegeik.

Miután Johnny és szerelme eltávoztak, Stormy és én kerültünk sorra a Cigány Múmia előtt. Egyetlen érme elég volt, hogy megbizonyosodjunk róla, az a sorsunk, hogy örökre együtt legyünk.

A falra elhelyezett kártya alatt vártam, hogy Stormy mellém bújjon. Fehér pamutsortot és pólót viselt.

Hozzám simult, és mellemre fektette a fejét, úgy hallgatta szívdobogásomat.

Gyakran fekszünk így, amíg Stormy el nem alszik.

Most azonban megszólalt:

- Ha akarod... most készen állok.

Nem vagyok szent, képes voltam jogosítványommal betörni egy vadidegen lakásába, erőszakra erőszakkal válaszolok, és sosem fordítom oda a másik orcámat. Gyakran vannak tisztátalan gondolataim, és sok rondaságot mondtam az anyámról is.

Amikor azonban Stormy felkínálkozott nekem, hirtelen eszembe jutott az a hétéves, árva kislány, akit akkoriban Bronwenként ismertek, aki egyedül volt és félt, mert az új apukája nem egy ártatlan gyermeket, hanem csupán szexuális játékszert látott benne. Könnyen el tudtam képzelni, milyen zavart, félelemmel teli, megalázott lehetett.

Aztán Penny Kallistóra gondoltam, és a tengeri kagylóra, amit nekem adott. És a hangra, a szörny hangjára, amely a háborodott kéjvágy nyelvén szólt hozzám.

Bár tiszta szenvedélyemet nem kevertem össze a Harlo Landerson-féle beteges vággyal és önzéssel, képtelen voltam kiűzni fejemből a férfi durva lihegését és állatias horkantásait. - Mindjárt itt van a szombat - mondtam Stormynak. - Tőled tanultam, hogy érdemes a szépet kivárni.

- És ha a szombat nem jön el?

- Eljön, és ezután még ezer másik szombat is lesz.

- Szükségem van rád - mondta.

- Ez most valami új érzés?

- Istenem, dehogy!

- Mert nekem sem az.

Átöleltem. Ő hallgatta a szívdobogásomat. Boldog voltam.

Stormy hamarosan álomba szenderült.

Óvatosan kimásztam az ágyból, ráterítettem a könnyű plédet, és lejjebb tekertem az éjjeli lámpa fényét. Nem oltottam el teljesen, mert nem szeretett sötétben aludni.

Felvettem a cipőmet, megcsókoltam Stormy homlokát, és ott hagytam neki a 9 mm-es pisztolyt az éjjeliszekrényen.

Lekapcsoltam a villanyt a lakás többi helyiségében, kiléptem a folyosóra, és bezártam a lakás ajtaját a kulccsal, amit tőle kaptam.

Az épület bejárati ajtaján volt egy nagy, ovális üvegbetét. Ezen át néztem ki az éjszakai utcára, ahol a szemközti oldalon egy jelzés nélküli rendőrautó állt.

Nem kértem a sherifftől, hogy biztosítson védelmet Stormy számára, mert barátnőm megharagudott volna, ha azt feltételezzük róla, hogy nem tud vigyázni magára. Van pisztolya, elvégzett egy önvédelmi tanfolyamot is, szóval, köszöni szépen, nincs szüksége a segítségünkre.

Tulajdonképpen eddig is csak akkor volt veszélyben, amíg a társaságomban volt. Bob Ro-bertson csak velem keménykedik, így aztán arra a következtetésre jutottam, hogy Porter rendőrfőnök nem is Stormyt védi, hanem inkább engem.

Pontosabban nem is védelem volt ez, hanem megfigyelés. Robertson rájött, hogy Kicsi Ozzie-nál vagyok, sőt később a templomban is megtalált. A sheriff talán azért tartat szemmel, hátha Robertson megint rám talál, és ekkor őrizetbe veheti, hogy kikérdezzék a templomi rombolással kapcsolatban.

Megértettem, miért teszi, de nem szívesen vállalkoztam a csali szerepére sem, főleg anélkül, hogy engem is megkérdezett volna.

Természetfeletti kötelezettségeim közepette néha olyan dolgokra ragadtatom magamat, amelyeket a rendőrség nem helyesel. A sheriff tudja ezt. Most úgy döntöttem, a hátsó ajtón át hagyom el a házat. Egy kis, félhomályos udvarba jutottam, ahonnan egy kapu vezetett az utcára.

A rendőrségi furgonban ülő tiszt most már Stormyt őrizte, és így én is megnyugodhattam, mert nem én kértem számára a felügyeletet.

Fáradt voltam, és bár még nem tudtam volna aludni, hazasétáltam.

Robertson talán otthon vár rám, hogy megöljön. Lehet, hogy túlélem, ha le tudom fegyverezni, és ha a rendőrfőnököt is fel tudom hívni, gyorsan vége lesz az egész rémálomnak.

Várhattam tehát a véres találkozást, amely számomra remélhetőleg kielégítően fog végződni.

30. fejezet

Kihalt utcákon és sikátorokon át siettem haza.

Bodachokkal egy jó ideig nem találkoztam, aztán váratlanul legalább egy tucatnyit pillantottam meg a távolban. Mind négy lábra ereszkedve sietett valahová. Amikor sötét, árnyékos helyen vándoroltak, szinte teljesen beolvadtak a háttérbe, de az utcai lámpák fényében újra láthatóvá váltak. Ruganyos mozgásuk és fenyegető testtartásuk a zsákmány után lopakodó párducot juttatta eszembe.

Egy Hampton Wayen álló, kétszintes, Györgykorabeli házat szemeltek ki maguknak, a körül gyülekeztek. Ahogy elhaladtam mellettük az úttest túloldalán, legalább húszat-harmincat számoltam össze. Szép lassan befelé szivárogtak az épületbe a repedéseken és nyílásokon át.

A házban a Takuda-család lakott, Ken, Micali és három gyermekük. Nem láttam fényt odabent. A család valószínűleg aludt, és mit sem sejtett a rosszindulatú lelkek megjelenéséről, akik némán árasztották el a házat, és figyelték álmukat.

Sajnos, ezt látva, azt kellett feltételeznem, hogy a család valamelyik vagy összes tagja halálra van ítélve, hiszen csak erőszakos cselekmény vonzhat ennyi bodachot a városba.

A tapasztalat azt mutatja, hogy e lelkek az elkövetkező borzalmak színhelyén gyülekeznek, mint ahogyan korábban a Buena Vista Otthonnál, a földrengést megelőzően. Ám lehet, hogy most más módszert választott a bodach-horda.

Ma már annyit láttam belőlük szerte a városban, hogy azt a következtetést vontam le, hogy talán végiglátogatják a várható vérengzés potenciális áldozatait, mielőtt azok összegyűlnek azon a helyen, ahol a valódi vérontás bekövetkezik majd.

Ha így van, akkor a Takuda-család és Viola lányai is, egyelőre biztonságban vannak. Igyekeztem magam mögött hagyni Takudáék házát, nem is néztem vissza, mert aggasztott, hogy a bodachok rájönnek, hogy látom őket.

Az Eucalyptus Wayen további bodachok rohamozták meg Morris és Rachel Melman otthonát.

Amióta Morris visszavonult állásából - ő volt a Pico Mundo-i iskola igazgatója -, nem tudta megszokni a sok szabadidőt, és rájött, hogy tulajdonképpen éjjeli bagoly. A csendes éjszakai órákat kedvenc elfoglaltságaival töltötte. Míg felesége, Rachel békésen aludt az emeleti hálószobában, ő az alsó szinten foglalta el magát.

Minden földszinti ablak előtt a bodachok félig felegyenesedett alakját láttam. Különös, izgatott mozgásukkal szinte körbetáncolták a házat, mintha a halál fenyegető lehelete perverz izgalmat idézett volna elő bennük. Gonosz, eksztatikus állapotuk egyre dühösebbé tett.

Felnéztem az égre, mintha onnan is várnám, hogy e lények megjelennek, pedig még nem láttam őket repülni. Mintha a természet és a gravitáció törvényei rájuk is vonatkoznának.

Amikor a Marigold Lane-hez értem, megkönnyebbülten láttam, hogy az utcámban egyetlen szörny sem tartózkodik.

Rosalina Sanchez házában nem égett fény. Az asszony mindig korán fekszik, hogy minél előbb, már hajnalban felkelhessen, és valakitől bizonyosságot szerezzen arról, hogy még látható.

Nem a felhajtón keresztül közelítettem meg a garázst, hanem az oldalsó gyepen át. Egyik tölgyfától a másikig osontam, lopakodva derítettem fel a terepet.

Amikor megbizonyosodtam, hogy sem Robertson, sem más ellenség nem tartózkodik az udvarban, megkerültem a garázst. Érkezésem megzavart egy alvó nyulat a lépcső alján, ami ijedten ugrott el, újabb menedéket keresve.

Felfelé menet figyeltem az ablakaimat, de semmi gyanúsat nem láttam.

Kinyitottam az ajtót, felkapcsoltam a villanyt, és azonnal észrevettem a fegyvert. Egy pisztolyt.

A pisztolyt valaki szándékosan helyezte el a padlón, hogy a lámpa fénye egyből rávetüljön. Bárki is tette oda, remélte, hogy elcsábulok, és meggondolatlanul felveszem.

31. fejezet

Kissé kopott bútoraim, könyveim a polcon, a bekeretezett poszterek a falon - Charles Laughton, mint Quasimodo és Mel Gibson, mint Hamlet -, Elvis papírszobra, örökös mosollyal az arcán...

A nyitott ajtóból, ahol álltam, úgy tűnt, minden ugyanott van, ahol reggel hagytam.

Az ajtó zárva volt, nem látszott rajta erőszakos behatolás nyoma. Amikor körbejártam a házat, nem láttam betört ablakot sem.

Most azonban hirtelen azt sem tudtam, mit tegyek: hagyjam nyitva az ajtót, hogy legyen utam a menekülésre, vagy fordítsam rá a zárat, nehogy valaki hátba támadjon. Némi hezitálás után halkan becsuktam az ajtót, és ráfordítottam a reteszt.

Szinte agyonnyomott a házra telepedő némaság.

Nyilvánvaló volt, hogy valaki azt akarta, felvegyem a pisztolyt, de könnyen ellenálltam, és egyszerűen átléptem rajta.

Az egyszobás lakás egyik nagy előnye, hogy alig egy perc alatt mindent átlát az ember. A vérnyomásomnak ideje sem volt megemelkedni, hiszen csak a kanapé mögé és egy szekrénybe kellett bekukkantanom.

A fürdőszobában azonban még nem voltam.

Az ajtaja csukva volt, bár emlékeztem, hogy nyitva hagytam.

Zuhanyozás után mindig nyitva szoktam hagyni, mivel a fürdőnek egyetlen kis ablaka van, a ventilátor pedig nagy zajt csap, és inkább természetes módon szellőztetek.

Lecsatoltam övemről a telefont, és elszántam magamat, hogy hívom a rendőrséget, és bejelentem, hogy betörő van a lakásban.

Ha viszont a rendőrök senkit sem találnak a fürdőszobában, teljesen beszámíthatatlannak fognak tartani.

Újra a padlón heverő pisztolyra pillantottam. Vajon miért akarja bárki is, hogy felvegyem, ha olyan nagy gonddal a padlóra helyezte?

A konyhai pultra tettem a telefont, a fürdőszoba ajtajához léptem, és hallgatózni kezdtem. Semmi szokatlan.

Az ajtó gombja ellenállás nélkül elfordult, az ajtó pedig kinyílt.

Valaki égve felejtette a villanyt.

Biztosan nem én, hiszen betegesen igyekszem spórolni az árammal. Szakácsként - aki hamarosan megnősül - nem engedhettem meg magamnak, hogy elszórjam a pénzemet.

A kicsi helyiségben a betolakodó csupán egyetlen helyen, a kádban tudott elbújni, a zuhanyozófüggöny mögött.

Mindig behúzva hagyom a függönyt, különben nem szárad meg rendesen a rosszul szellőző helyiségben, és hamarosan ellepné a penész.

Mióta azonban kedden reggel elmentem itthonról, valaki félrehúzta a függönyt. Ez a személy pedig most arccal lefelé hevert a kádban.

Mintha beleesett vagy beledőlt volna a fürdőkádba, mert élő ember nem kerül ilyen kicsavarodott testhelyzetbe, arccal a lefolyó felé, míg jobb karja hátracsavarodott a törzse mögé.

Ujjai karomként hajlottak vissza.

A kád peremén vékony, véres csík vöröslött, de a vér szagát különös módon nem éreztem.

Vért láttam a mosdókagylóban is, amiről arra következtettem, hogy a gyilkos gyorsan kezet mosott, miután tettét elkövette, hogy megtisztítsa kezét a ráragadt vértől és az árulkodó puskaportól. Aztán megtörölközött, a törölközőt pedig áldozata fejére dobta.

Öntudatlanul kihátráltam a fürdőszobából, és megálltam a nyitott ajtó előtt. Szívem rémülten zakatolt.

A szőnyegen heverő fegyverre néztem. Mégis csak bölcs dolog volt, hogy nem nyúltam hozzá, bár még most sem teljesen értettem, mi folyik itt.

Eltöprengtem, bölcs ötlet-e, ha felhívok valakit, aztán arra az elhatározásra jutottam, hogy jobb, ha először magam nézem meg a hullát.

Visszatértem a fürdőbe, és a kád fölé hajoltam. Megragadtam a halott férfi ruháját, és kisebb küzdelem után előbb az oldalára, majd a hátára fordítottam.

Arcáról lecsúszott a törölköző.

Legnagyobb megdöbbenésemre Bob Robertson élettelen szemei meredtek rám.

32. fejezet

Egyetlen pillanatig átfutott az agyamon, hogy Gombafej mindjárt pislogni kezd, megragadja ruhámat, és magára ránt a kádba, hogy éles fogaival, amelyek oly jó szolgálatot tettek neki a Pico Mundo Grille-ben, a torkomba harapjon.

Váratlan halálának köszönhetően nem maradt szörnyeteg, aki ellen harcolhatnék, így terveimnek és céljaimnak befellegzett. Végig azt hittem róla, hogy ő a mániákus gyilkológép, akit álmomban láttam, és aki lelőtte az embereket a bowling-teremben. Most pedig kiderült róla, hogy egyszerű áldozat.

Egyetlenegyszer lőtték mellkason egészen közelről. Ingén láttam a puskapor nyomát.

Mivel szíve azonnal megállt, csak kevés vért vesztett.

Megint úgy éreztem, hogy ki kell mennem a helyiségből.

Kihátráltam, és behúztam az ajtót magam után. Eközben az a furcsa érzésem támadt, hogy a bezárt ajtó mögött, Robertson csendben kikel a kádból, és felállva vár rám, hogy meglepjen, ha újra benyitok. Pedig tudtam, hogy halott, tökéletesen halott, és valahogy mégis idegesség lett rajtam úrrá.

Kinyitottam a fürdőajtót, odaléptem a konyhai mosogatóhoz, és kezet mostam. Bár csak Robertson ruháját érintettem meg, szinte éreztem a kezemen a halál bűzét.

Felemeltem a telefonkagylót a pultról, de majdnem elejtettem, annyira remegett a kezem.

Wyatt Porter számát akartam hívni, amit már fejből tudtam.

Aztán mégis meggondoltam magam, és mégsem tárcsáztam.

A körülmények megváltoztatták a sheriffhez fűződő baráti viszonyomat. A lakásomban egy halott ember várta, hogy a rendőrök megtalálják, sőt a fegyver is itt volt, ami kioltotta az életét.

Korábban már bejelentettem nála egy különös találkozást Robertsonnal - a templomnál -, de a sheriff azt is tudta, hogy illegálisan jutottam be a férfi házába kedd délután, amivel indokot szolgáltattam neki arra, hogy rám támadjon.

Ha ez a pisztoly Robertson nevén volt, a rendőrség legnyilvánvalóbb feltételezése az lenne, hogy azért jött ide, mert ki akarta deríteni, mit csináltam a házában, és hogy megfenyegessen. Azt hinnék, hogy vitatkoztunk, ami dulakodáshoz vezetett, s a végén önvédelemből saját fegyverével lőttem le.

Nem vádolnának sem emberöléssel, sem gyilkossággal, sőt valószínűleg kihallgatni sem vinnének el.

Ha azonban a pisztoly tulajdonosa nem Robertson, akkor nagy bajba kerülhetek.

Wyatt Porter túl jól ismert, hogy tudja, nem lennék képes hidegvérrel embert ölni, ha az életem nem volna közvetlen veszélyben. A rendőrségnél azonban mások is dolgoznak, akik nem állnának azonnal a pártomra egy ilyen helyzetben, s így a sheriffnek puszta formalitásból be kéne záratnia legalább egy napra, amíg számomra kedvezően meg nem oldja az ügyet.

A börtönben biztonságban érezhetném magamat bármely Pico Mundóra lecsapni készülő véres katasztrófától, de nem tudnám különleges képességemet használni, hogy elkerüljük a tragédiát. Nem tudnám elkísérni Viola Peabodyt és kislányait a biztonságos rejtekhelyre, nővére házához, sőt a Takuda-családot sem figyelmeztethetném arra, hogy változtasson a szerdai tervein.

Reméltem, hogy követhetem a bodachokat az elkövetkező bűntett színhelyére, miközben a szerda reggelből délután lesz, amikor az eseményeknek be kell majd következnie. Ezek a gonosz lelkek mindig a vér szagára gyűlnek, de talán hagytak még nekem elég időt, hogy megváltoztassam mindazok életét, akikhez tudtukon kívül rohanvást közelít a halál.

Egy láncra vert hadvezér azonban nem vezetheti a seregét győzelemre.

Mivel eldöntöttem, hogy nem fordulok Porter rendőrfőnökhöz segítségért, a fürdőszoba kivételével mindenhol lekapcsoltam a világítást. Nem mertem teljes sötétségben maradni a hullával, mivel azt éreztem, hogy bár már halott, tartogat még meglepetést a számomra.

Átmentem a szobába, az ablakhoz léptem, és megtekertem a redőnyhúzó kart.

Kinéztem a redőny lécein át, de odakint minden mozdulatlan és csendes volt.

Nyilvánvalóan nem álltam megfigyelés alatt, de biztosan éreztem, hogy bárki is volt az, aki Bob Robertsont eltette láb alól, hamarosan visszatér. Amikor megtudják, hogy hazajöttem, és felfedeztem a hullát, vagy azonnal lepuffantanak, és próbálnak öngyilkosságot kreálni az ügyből, vagy - ami sokkal valószínűbb - névtelenül felhívják a rendőrséget, és bedugnak a börtöncellába, amit szívesen elkerültem volna.

Jó érzékkel ismertem fel mindig a csapdákat.

33. fejezet

Miután újra teljesen lehúztam a redőnyt, odamentem az ágy melletti szekrényhez. A szobában mindent az ágy közelében helyeztem el, még a kanapét és a mikrohullámú sütőt is.

A szekrény alsó fiókjában tartottam a tiszta ágyneműhuzatokat. A párnahuzatok alatt találtam egy szépen kivasalt lepedőt.

Sajnáltam, hogy fel kell áldoznom, de bevittem, és kiterítettem a fürdőszoba padlójára.

Mivel Robertson már halott volt, így enyhén szólva közömbösen viselkedett problémáimmal szemben, s nem könnyítette meg a dolgomat. Meglepve tapasztaltam, hogy szinte lehetetlen kiemelni a kádból. Már merev volt, és hihetetlenül nehéz.

Kissé vonakodva megérintettem az arcát, egészen hideg volt.

Ha meg akartam tudni, mi történt, folytatnom kellett a vizsgálatát. Kigomboltam az ingét.

Ujjaim izzadtak, a gombok kicsúsztak a kezemből.

Robertson arcára pillantottam, mert úgy éreztem, földöntúli tekintete minden mozdulatomat figyeli. Arckifejezése azonban nem változott, szemei egyre csak a távolba meredtek.

Ajkai kissé kinyíltak. Gyorsan félrenéztem az arcáról, mert éreztem, hogy kezd rajtam elhatalmasodni a pánik. Amikor lehajtottam a fejemet, azt képzeltem, hogy szeme követi kezem mozgását. Azon sem lepődtem volna meg, ha áporodott leheletét is megérzem az arcomon.

Életemben még soha nem féltem ennyire élettelen embertől. Tulajdonképpen sok tapasztalatom nem is volt velük, hiszen azok a halottak, akikkel kapcsolatom van, szellemek, kísértetek.

Ebben a pillanatban nem is annyira a szagokkal és a látvánnyal voltam elfoglalva, hanem a halott férfi fizikai furcsaságaival, különös gombaszerűségével, de átfutott a fejemen Robertson elmebeteg lelkesedése is a kínzások, a brutális gyilkolás, a lefejezés és a kannibalizmus iránt, amelyről aktáiban olvastam.

Már csak egy gomb volt hátra, aztán visszahajtottam az ingét.

Mivel az ing alatt nem viselt trikót, azonnal láthatóvá vált kékes bőre. A halál beállta után a vér a test legalacsonyabb pontjaira vándorol a szöveteken át, s ettől e területek súlyosan elszíneződnek. Robertson petyhüdt mellkasán és hasán hullafoltok jelentek meg, bőre sötét és visszataszító volt.

Bőre elhűlt, teste merev lett, a hullafoltok kiterjedtsége pedig arra utalt, hogy nem az elmúlt két órában, hanem jóval korábban halt meg. A lakásban uralkodó meleg felgyorsíthatta ugyan a hanyatlást, de nem ilyen mértékben.

Azt is el tudom képzelni, hogy a Szent Bertalan templom temetőjében Robertson már nem élt, csupán a kísértete intett be nekem.

Próbáltam visszaemlékezni, vajon Stormy látta-e, de rájöttem, hogy nem láthatta, mert véletlenül kiütöttem kezéből a sajtot és a sós süteményt... Mire összeszedte, és felegyenesedett, Gombafej már eltűnt.

Másodpercekkel később, amikor kinyitottam a templom bejárati ajtaját, és láttam, amint Robertson felfelé jön a lépcsőn, Stormy mögöttem volt. Azután elengedtem az ajtót, amely bezáródott mögöttünk, és kituszkoltam Stormyt az előtérből a templom eleje felé.

Mielőtt elmentem a templomhoz, kétszer láttam Robertsont Kicsi Ozzie házánál Jack Flatsben. Először a járdán állt a ház előtt, később pedig a hátsó kertben.

Ozzie egyetlen alkalommal sem volt olyan helyzetben, hogy megerősítse, Gombafej valódi, élő ember.

Szörnyű Chester, mint a reakciója is mutatta, látta őt az ablakból, ez azonban még nem jelenti, hogy Robertson mint hús-vér ember volt ott.

Számtalanszor tapasztaltam már, hogy a kutyák és a macskák megérzik a szellemek jelenlétét, bár a bodachokat nem látják. Az állatok általában nem rendeznek ilyenkor jelenetet, úgy tűnik, csupán hűvösen nyugtázzák, hogy egy szellem van a társaságukban.

Szörnyű Chester ellenségessége valószínűleg annak szólt, hogy bár Robertson kísértet volt, a gonoszság elviselhetetlen aurája vette körül halálában csakúgy, mint életében.

Utoljára akkor láttam Robertsont életben, amikor Camp's Endben kilépett a házából, s én távoztával bementem, és rátaláltam a sötét szobára.

Gombafej azóta kísértett engem, és rendkívül dühösnek tűnt. Mintha engem okolt volna a haláláért.

Bár az én lakásomban ölték meg, biztosan tudta, hogy nem én húztam meg a ravaszt. Egészen közelről, és szemből lőtték le.

Elképzelni sem tudtam, mit keresett ő és a gyilkosa a lakásomban. Gondolkodnom kellett, ehhez azonban több időre és nagyobb nyugalomra volt szükségem.

Eszembe jutott, mi van ha Robertson testén kívül a lelke is itt bujkál valahol, s csak arra vár, hogy rám ijesszen. Ám tapasztalatom szerint saját élettelen testük jelenlétében a szellemek nem érzik valami jól magukat. Robertson talán végül ellátogat halála színhelyére, de csak azután, hogy testét elmozdították, és minden vércseppet eltakarítottak.

Szinte örültem ennek a gondolatnak, mert most a legkevésbé sem volt szükségem egy dühös lélek látogatására.

Most már tudtam, a Szent Bertalan sekrestyéjében sem egy élő ember hajtott végre rombolást, hanem egy rosszindulatú és feldühödött lélek, aki úgy tombolt, mint egy kopogtató szellem.

A korábbi találkozásom azzal a kopogtató szellemmel, aki annak idején összezúzta új lemezjátszómat, lámpámat, rádiós órámat, és néhány szép tányért, épp elég volt. Nem óhajtok újra kapcsolatba kerülni a fajtájával.

Többek között ezért is szerzem be bútoraimat a használtbútor-kereskedésekből. Minél kevesebb és olcsóbb bútorom van, annál kevesebbet veszíthetek.

Alaposabban megnéztem a hullafoltokat Robertson petyhüdt mellén és hasán, majd próbáltam visszagombolni az ingét, anélkül, hogy a golyó ejtette sebre pillantanék, de nem sikerült. A lyuk kicsi volt, nedves és valahogyan különösnek találtam, de nem jöttem rá azonnal, miért és nem is akartam tovább figyelni.

Hirtelen émelyegni kezdtem, de összeszorítottam a fogamat, leküzdöttem a hányingert, és befejeztem az ing begombolását.

Bár az átlagembernél biztosan többet tudok arról, hogyan kell egy holttest állapotából információkat szerezni, orvosszakértő nem vagyok, így nem tudtam pontosan meghatározni Robertson halálának idejét.

A logikám azt diktálta, hogy a gyilkosság valamikor fél hat és háromnegyed hét között történt.

Ez idő alatt kutattam át Robertson Camp's End-i házát, a fekete szobát, majd elvittem Elvist a kerti partira, utána pedig egyedül mentem Kicsi Ozzie-hoz.

Porter rendőrfőnök és vendégei ugyan tudták volna igazolni az idő egy részét, ám Elvis egyetlen bíróság előtt sem nyújt valami biztos alibit.

Egyre védtelenebbnek éreztem magamat, és tudtam, hogy az időm egyre fogy.

34. fejezet

A sürgető érzéstől elhatalmasodott rajtam a pánik, s ez új erővel töltött fel. Kirángattam Robertsont a fürdőkádból, és rátettem a padlóra terített lepedőre.

A kádban maradt egy kis vér, azt forró vízzel lezuhanyoztam.

Sosem leszek képes újra itt zuhanyozni. Vagy nem mosakszom életem végéig, vagy máshová költözöm.

Amikor kifordítottam Robertson nadrágzsebeit, mindkettőben nagy köteg pénzt találtam. Tehát nyilvánvalóan nem a pénzért ölték meg. Visszatettem a bankjegyeket.

A tárcájában még több készpénzre leltem. Ezt is a zsebébe tömtem, de megtartottam a tárcát abban a reményben, hogy talán fényt deríthet valamire, ha majd lesz időm alaposabban átvizsgálni a tartalmát.

Amikor a hullát betakartam a lepedővel, vér buggyant ki a száján.

Megcsavartam a csücsköket a fejénél és lábánál, majd alaposan összekötöttem a cipőjéből kihúzott fűzőkkel.

A csomag olyan volt, mint egy hatalmas rovar bábja. Mint amikor egy óriási lárva elkezd valami mássá átalakulni.

Egy műanyag szatyorba bepakoltam egy váltás ruhát, sampont, fogkefét, villanyborotvát, mobilt, elemlámpát, ollót és egy doboz gyomorégés csökkentőt.

Kihúztam a holttestet a fürdőszobából a sötétbe burkolózó szobán át a két ablak közül a nagyobbikhoz. Ha egy átlagos társasházban laktam volna, valószínűleg sokan látták volna furcsa ténykedésemet.

A hulla túl nehéz volt, hogy cipeljem, és túlságosan is nagy zajjal járt volna, ha legörgetem a ház külső lépcsőjén.

Az ablak előtt egy kisméretű étkezőasztal és két szék állt. Félretoltam őket, feltoltam az ablak alsó részét, és kihajoltam. Jól emlékeztem, hogy a hátsó kert nem látható a szomszédos kertekből, mert fakerítés és magas fák takarják el a kíváncsi szemek elől.

Felemeltem a bebugyolált hullát a padlóról, és kitoltam a nyitott ablakon. Lábbal előre löktem ki, mert bár Robertson már halott volt, nem akartam fejre ejteni. Már félig sikerült kitolnom, amikor a lepedő fennakadt egy kiálló szögben, de gyorsan kiszabadítottam. Ezután jött a négy-öt méteres zuhanás a gyepre. Nem volt túl mélyen, de a földet érés pillanatában hallható puffanás így is ijesztő volt.

Egyetlen kutya sem ugatott fel az utcán. Senki nem suttogta a szomszédban: Hallottál valamit, Maude? Senki sem válaszolta: Igen, Clem. Hallottam, amint Odd Thomas kidobott egy hullát az ablakán. Pico Mundo némán álmodott.

Papírtörlővel eltüntettem az ujjlenyomataimat, majd felkaptam a pisztolyt a szőnyegről, és bedobtam a fegyvert a műanyag táskába.

A fürdőben újra körülnéztem, hogy biztosan nem hagytam-e semmi rám utaló nyomot ott. Később még alaposabban át kell néznem a helyet: fel kell porszívóznom az árulkodó hajszálakat, ruhafoszlányokat, és minden felületet le kell törölnöm, hogy eltüntessen Bob Robertson ujjlenyomatait.

Amikor az órámra néztem, alaposan meglepődtem, mert már hajnali 1 óra 48 percet mutatott. Az éjszaka mintha vágtatott volna a hajnal felé.

Egyre kevesebb időm maradt.

Miután lekapcsoltam a fürdőszobai lámpát, még egyszer az első ablakhoz léptem, kinyitottam a redőnyt, és szétnéztem az utcán. Ha volt is valaki odakint, én nem vettem észre.

Kiléptem a bevásárlótáskával, és bezártam az ajtót magam után. Folyamatosan azt éreztem, hogy valaki figyel, bár egészen biztosan senki sem látott. Kissé nyugtalanul néztem körül, s mardosott a lelkifurdalás, annak ellenére, hogy Bob Robertsont nem én öltem meg.

Mindig találok okot a bűntudatra, hol ezért, hol azért érzem felelősnek magamat.

Sokszor úgy érzem, ha sokkal keményebben dolgozom, hogy kiaknázhassam és továbbfejleszthessem képességeimet, ahelyett, hogy egyszerűen csak együtt élek vele, talán többször segíthetnék a rendőrségnek a bűnözők kézre kerítésében, és több életet menthetnék meg a rossz emberektől és az erőszaktól még a Pico Mundón kívüli helyeken is. Sajnos nem ez a helyzet. Hiszen, ha még inkább belebonyolódnék a természetfeletti lények keresésébe, elveszíteném a kapcsolatot a valósággal, csendes őrületbe süppednék, és már senkinek nem lenne szüksége rám.

Értem, hogy miért jön bennem elő ilyen gyakran a bűntudat. Az okok legmélyén az anyám és fegyverei rejlenek, az azonban, hogy értem, még nem jelenti, hogy meg is tudok változni.

Leértem a lépcső aljába anélkül, hogy bárki elém ugrott volna, majd megkerültem a garázst, és hirtelen megtorpantam, ahogy megpillantottam a szomszédos házat, és eszembe jutott Rosalia Sanchez.

Az ő Chevyjét akartam használni - mivel csak ritkán van rá szüksége -, hogy Robertson holttestét elszállítsam, majd visszavittem volna neki az autót, anélkül, hogy eltűnését észrevette volna. Kulcs sem kellett ehhez a művelethez, mert még középiskolás koromban megtanultam, hogyan indítsam el anélkül.

Rosalia miatti aggodalmamnak azonban semmi köze nem volt az autóhoz, sokkal inkább az asszony testi épségéhez.

Ha valaki fél hat és háromnegyed nyolc között, Robertson társaságában bement a lakásomba, akkor nem lehetett biztos benne, hogy senki nem látja őket, hiszen akkor még vakítóan tűzött a nap.

Úgy gondoltam, hogy a két férfi együtt érkezett, és Robertson azt hitte, a lakásomban megbújva elkaphatnak. Biztosan alapos meglepetést okozott neki társa, amikor előrántotta a fegyverét.

És amikor Robertson már halott volt, a gyilkos már nem időzött sokáig nálam, hanem még napfénynél eltávozott. Valószínűleg aggasztotta, hogy valaki a szomszéd házból esetleg látta belépni társával, kifelé jövet azonban már csak egyedül.

Mivel ezt nem merte megkockáztatni, talán bekopogott Rosalia hátsó ajtaján, miután végzett Robertsonnal. A gyenge és törékeny özvegyasszony könnyű préda lehetett.

Ha igazán elővigyázatos ember, már valószínűleg azelőtt meglátogatta volna Rosaliát, hogy Robertsonnal végzett. Mindkét alkalommal ugyanazzal a pisztollyal dolgozott, így mindkét gyilkossággal engem vádolnának.

Látva azonban a gyorsaságot és merészséget, amivel eltüntette társát, úgy gondolom, hogy az ismeretlen férfi nagyon is elővigyázatos és megfontolt.

Rosalia háza némán álldogált. Egyetlen ablakon sem szűrődött ki fény, csupán a hold baljós fénye csillant meg az üvegeken.

35. fejezet

Elindultam Rosalia házának hátsó bejárata felé, de pár lépés után megálltam.

Ha halott, úgysem tudnék érte semmit sem tenni. Ha pedig Robertson gyilkosa itt járt, szegény pára már biztosan nem él.

Korábban úgy gondoltam, hogy Robertson magányos gyilkos, egy szellemi és erkölcsi senki, aki lassan, de biztosan halad előre legvéresebb pillanata felé.

Valószínűleg így is volt, de aztán változott a helyzet. Találkozott egy másik fickóval, akit ugyanazok a beteges és gyilkos fantáziák éltettek, és így együtt, megalkották a kétarcú, két gyűlölettel teli szívtől mozgatott, négykezű ördögöt.

A megfejtés ott lógott Robertson házában, a dolgozószoba falán, de akkor nem értettem meg. Manson, McVeigh és Atta. Egyikük sem egyedül dolgozott, voltak segítőtársaik.

Az aktákban voltak esettanulmányok olyan sorozatgyilkosokról és tömeggyilkosokról is, akik önállóan tevékenykedtek, de Robertson szentélyében mindhárom férfi az ördögi szövetségben találta meg a vezérelvet.

Robertson azonban valahogy rájött a házában tett törvénytelen látogatásomra. Talán kamerákat rejtett el a házban. A szociopaták gyakran paranoiás személyiségek is, tehát teljesen elképzelhető, hogy Gombafej alig látható, csúcsminőségű kamerákkal lássa el házát. Ráadásul a pénze is megvolt hozzá.

Biztosan beszámolt társának is arról, hogy én körülnéztem a szobáiban, aki azután azt gondolta, hogy ő maga is veszélybe kerül, ha fény derül Robertsonnal való kapcsolatára.

Az is lehet, hogy Robertson az augusztus 15-i tervei miatt lett olyan ideges. Elképzelhető, hogy úgy döntött, elhalasztja a már eltervezett gyilkosságot, elmebeteg barátja azonban túl izgatott volt, hogy beleegyezzen az esemény elnapolásába.

Elfordultam Rosalia házától.

Ha bemennék, és halva találnám, nem biztos, hogy lenne akaraterőm Robertson holttestének eltüntetéséhez, hiszen halála túlságosan is lesújtana.

De Viola Peabody és lányai is tőlem függtek.

Pico Mundóban pillanatnyilag túl sok ember élete forog veszélyben; és kétséges, hogy megérik-e a másnapot, ha engem lecsuknak, ezért mindent meg kell tennem annak érdekében, hogy kint maradjak, és a lehető legtöbbet megtudjak a tervezett gyilkosság helyszínéről és idejéről.

A garázs hátsó ajtaja nyitva volt. Odabent mindent áthatott az autógumi, a gépolaj és a nyersfa szaga. Letettem a bevásárló szatyrot.

Áthúztam a hullát a küszöbön, és bezártam az ajtót, csak azután gyújtottam fel a villanyt.

A garázsban két kocsibeálló volt, és egy munkapad, amelynek helyén egy harmadik autó is elfért volna. Az egyik beálló üres volt, Rosalia Chevyje pedig a házhoz közelebbi helyen állt.

Az autó csomagtartója zárva volt, pedig semmiképpen nem akartam a kocsi hátsó ülésén szállítani a hullát.

Húsz évem alatt sok furcsaságot láttam. Az egyik legkülönösebb az volt, amikor Lyndon Johnson elnök szellemét láttam kiszállni egy Greyhound távolsági buszból Pico Mundo autóbusz-állomásán. Portlandből érkezett, San Francisco és Sacramento érintésével, és azonnal felszállt egy Phoenixbe induló járatra. Mivel az elnök egy kórházban halt meg, pizsamát viselt, de papucs nem volt rajta, és eléggé szánalmasnak tűnt. Amikor észrevette, hogy látom őt, dühösen rám pillantott, majd lehúzta a pizsamanadrágját, és felém mutatta pucér fenekét.

Még sosem láttam hullát, amely visszatért volna az életbe, sőt olyat sem, amelyet gonosz varázslás életre keltett volna. És mégis, a gondolat, hogy hátat kell fordítanom Robertson holttestének, hogy elhajtsak vele Pico Mundo egyik elhagyott szegletébe, rettegéssel töltött el.

Másrészről viszont képtelen lettem volna őt összekötözve, teljesen becsomagolva az első utasülésre tenni magam mellé.

Mire sikerült a hullát bepréselni a Chevy hátsó részébe, minden erőm elszállt, a gyomrom pedig felfordult. Csomagolásában Robertson olyan puhának, lágynak... élőnek tűnt.

Egyre csak a golyó ütötte seb látványa jelent meg lelki szemeim előtt, a körülötte levő petyhüdt és elszürkült hús, és a belőle szivárgó sötét váladék. Nem néztem meg a sebet alaposan, és mégis ezt láttam magam előtt.

Mire elkészültem a hulla eltüntetésével, mindenhonnan szakadt rólam a víz.

Odakint hajnali két óra volt, és a hőmérséklet tizennyolc fokra esett vissza, míg az ablaktalan garázsban ennél jóval hűvösebb volt.

Letöröltem homlokomról a verejtéket, aztán benyúltam a műszerfal alá, ahol megtaláltam a vezetékeket. Azonnal el tudtam indítani az autót.

A hátsó ülésen fekvő halott férfi nem mozdult.

Eloltottam a garázs világítását, a műanyag szatyrot pedig a mellettem levő ülésre dobtam. Beültem, és a távirányítóval felnyitottam a garázs ajtaját.

Amikor elindultam, akkor jöttem rá, hogy fogalmam sincs, merre menjek, de sem a városi szeméttelepet, sem a gyártelep hatalmas gyűjtőkonténereit nem találtam megfelelő rejtekhelynek.

Ha Robertsont túl hamar megtalálják, Porter rendőrfőnök komoly kérdéseket szegezne nekem, ami megzavarhatna abban, hogy megakadályozzam a Pico Mundóra hamarosan lecsapni készülő rettenetet. Ideális esetben a testnek lesz ideje legalább huszonnégy órán át csendesen oszladozni, amíg valaki rá nem talál.

Aztán hirtelen felötlött bennem a tökéletes búvóhely: a Suttogó Üstökös Temploma Topless Bár, felnőttkönyvesbolt és hamburgerbüfé.

36. fejezet

A Suttogó Üstökös Templomát több mint húsz évvel ezelőtt emelték az állami autópálya mellett, alig néhány kilométerre Pico Mundótól, a sivatagban.

Az épület akkor sem emlékeztetett templomra, amikor még valóban az imádság háza volt. A mai tiszta és csillagos éjszakán pedig a templom főépülete olyan volt, mint egy űrhajó, amely félig a földbe van temetve.

A halott és haldokló fák között rejtőzködve kisebb kunyhók bújtak meg az épület körül. Ezek voltak az alapításkor a hívők barakkjai.

Az egyház alapítója, ifjabb Caesar Zedd esküdött, hogy elsuttogott üzeneteket kapott, többnyire álmaiban, de néha akkor is, ha ébren volt. Az üzenetek azoktól az idegen, intelligens lényektől származtak, akik egy üstökös belsejében lévő űrhajójukon közlekednek a végtelen űrben, és akik létrehozták a Földön az életet, megteremtették az embert és az összes fajt.

Pico Mundo legtöbb lakója attól tartott, hogy ezek az istentiszteletek egy napon majd egy sok száz ember halálával járó áldozati szertartásban csúcsosodnak ki, de nem így történt. Egy napon Zeddet és teljes papságát azzal vádolták meg, hogy a világ legnagyobb Exstasy-gyártó és -terjesztő hálózatát működtetik. Ez a vád elég is volt ahhoz, hogy a közösség bomlásnak induljon.

Miután az egyház befejezte működését, az Első Javaslat Védelmi Társaság - az USA-ban ők működtetik a legnagyobb felnőttkönyvesboltokat, toplessbárokat, internetes pornóoldalakat és karaoke koktélbárokat - szerezte meg Maravilla megye vezetőségétől a területet, s az ingatlanból szaftos és sikamlós tematikájú szórakoztató központot hoztak létre.

A pletykák szerint a hamburger és a sült krumpli kitűnő volt, sőt ingyen újratöltötték a vendégek üres üdítőspoharait is. A hely azonban mégsem lett a felső középosztálybeli családok kedvenc étterme.

A vállalkozás - amelyet a helybeliek csak Suttogó Hamburgerként emlegettek - azonban szép hasznot hozott az éttermi veszteségek ellenére is. A toplessbár, a könyvesbolt (ahol nem könyveket, hanem videofilmeket árusítottak), valamint a bordélyház (amelyet természetesen nem említenek a cég tevékenységi körében) tengernyi dollárt termelt a tulajdonosoknak.

Bár a vállalkozás ügyvédeinek tíz esetben is sikerült tisztáznia a céget a prostitúció vádja alól, a Suttogó Hamburger kénytelen volt bezárni kapuit, miután egy meztelen - alaposan bedrogozott és Viagrától beindult - vendég lelőtt három prostituáltat.

A rengeteg kifizetetlen adó és bírságok miatt az ingatlan hamarosan visszakerült a megye tulajdonába. Az elmúlt öt évben azonban elmaradt az épület karbantartása, és a sivatag is igyekezett uralma alá hajtani a területet, így az idegen istenek egykor oly fényűző háza mostanra csupán romhalmaz volt.

Amikor az autópályáról lefordultam, eloltottam a reflektort, és holdfénynél haladtam tovább a kiszáradt pálmafák között. A kátyús, repedezett út a főépület hátához vezetett, majd onnan tovább a kisebb kunyhókhoz.

Úgy döntöttem, nem állítom le a motort, felkészülve arra, hogy gyorsan kell eltűnnöm.

Elemlámpával a kezemben indultam el, hogy alkalmas helyet találjak a becsomagolt hullának.

A templom idején a tíz kunyhóban hatvan szektatag lakott összezsúfolódva. A bordélyházzá való átalakítás után e házak többségében a prostituáltak nyújtották szolgáltatásaikat.

Amióta azonban a terület üresen állt, vandálok zúzták szét a főépület és a házikók berendezését. Az ajtókat felszaggatták, vagy kitépték a helyükből.

A harmadik kunyhó ajtaján azonban még működött a zár, ami megnyugtatott, mert nem akartam a holttestet olyan helyen hagyni, ahol a kojotok zsákmányává válhat. Robertson szörnyeteg volt, ez igaz, de függetlenül attól, mit tett vagy tehetett volna, nem tudtam maradványait olyan méltánytalanságnak kitenni, amelytől Sugars nagyi is egész életében félt.

Elképzelhető persze, hogy a prérikutyák nem hullazabálók, de rajtuk kívül is éltek a sivatagban olyan állatok, amelyek szívesen lakmároztak volna a tetemből.

Az autóval a lehető legközelebb húzódtam a kiválasztott házhoz, majd bevettem két savlekö-tőt, hogy ne legyek rosszul, miközben a hullát beviszem.

Viszonylag könnyen sikerült kiszednem Robertson hulláját az autóból. Ahogy a kunyhó ajtajához vonszoltam a tetemet, sárgás szemeket pillantottam meg a sötétben. Valamivel a föld felett, tőlem úgy tizenöt-húsz méterre, figyeltek.

Felkapcsoltam az elemlámpát, és a sárgás szemek irányába világítottam: egy kojot szaglászott az elhagyott épületek között. A nagy testű, inas, durva külsejű, erős pofájú állat természeténél fogva nem volt gonosz és vérszomjas, de ebben a pillanatban számomra ő volt a pokolból felötlő démon.

A lámpa fénye nem riasztotta el, ami azt jelentette, hogy egyáltalán nem fél az ember közelségétől, sőt talán nincs is egyedül. Körülpásztáztam lámpámmal, és felfedeztem egy másik állatot is a közelben.

Régebben a kojotok csak nagyon ritkán támadtak emberre, akkor is inkább gyerekekre, felnőttekre szinte soha. De ahogy az emberek települései fokozatosan elfoglalták vadászterületeiket, a kojotok is kénytelenek voltak bátrabbá és agresszívabbá válni. Az elmúlt öt évben Kaliforniában jó néhány felnőttet megtámadtak.

Ez a kettő sem tartott tőlem, valószínűleg ízletes vacsorát láttak bennem.

Körülnéztem a földön, hátha találok egy nagyobb követ, de csak egy törött tégladarabka akadt a kezembe. Ezt a közelebbi támadó felé hajítottam. Az állat kissé megmozdult, de nem kezdett futni. A másik pedig egyáltalán nem csinált semmit.

Autóm hangosan járó motorának zümmögése és kattogása sem riasztotta el a kojotokat, engem azonban annál inkább nyugtalanított. A Suttogó Hamburger mindentől távol esett, és senki nem lehetett a közelben, akinek kíváncsiságát felkelthette volna a zümmögő motor hangja. Viszont én sem hallom meg a zajtól, ha valaki netán közeledik.

Egyszerre két ellenséggel nem fogok tudni elbánni. Pillanatnyilag pedig mindennél fontosabb volt, hogy eltüntessem Gombafej hulláját.

Behúztam a bebugyolált testet a házba, majd bezártam magam mögött az ajtót.

Az épület egyik oldalán folyosó húzódott, innen nyílt a fürdő és a szobák, amelyek mindegyikében egy-egy lány dolgozott annak idején. Az idők során mindent belepett a por, és állandóan sűrű pókhálókba gabalyodtam.

A helyiségeket még ennyi év után is belengte az illatosított gyertyák, a füstölő, a parfüm és az olajok illata, amelybe egy jóval kellemetlenebb szag, az állati vizelet poshadt szaga keveredett.

A bútorokat régen elvitték, de két szobában a mennyezetre szerelt tükrök jelezték, hol lehetett az ágy. A falakat mindenhol érzéki rózsaszínűre festették.

Minden szobában két kis ablak volt, de az üvegeket többnyire már bezúzták.

A negyedik szobában mindkét ablak épen maradt. Ide nem fognak tudni bejutni az éhes ragadozók.

Ekkor a lepedőt összetartó egyik cipőfűző elengedett. Kibomlott a lepel egyik vége, szabaddá téve Robertson bal lábát.

Átfutott az agyamon, hogy talán le kéne vennem róla a leplet, mert könnyen elvezetne hozzám, ha valaki megtalálná.

Amikor lehajoltam, hogy kicsomagoljam a tetemet, ismét eszembe jutott a Robertson mellén tátongó lőtt seb, és sehogyan sem tudtam kiverni a fejemből.

Otthon, a fürdőszobámban, amikor kinyitottam az ingét, hogy megnézzem elkékült testét, és megpillantottam a bemeneti seb körül az ellilult húst, valami arra késztetett, hogy alaposabban is megvizsgáljam. Én azonban nem bírtam az elszürkült hullára nézni, sőt, azonnal elfordultam, és visszagomboltam az inget.

Most itt térdeltem Robertson mellett, és próbáltam kicsomózni a cipőfűzőt, de még mindig képtelen voltam kiverni a fejemből a sebet.

Úgy éreztem, sok lenne egyetlen perccel is több időt tölteni a hulla társaságában, mint feltétlenül szükséges, ezért talpra ugrottam, és sebesen kijöttem a rózsaszín szobából. Csak a folyosó közepén kaptam észbe, hogy nyitva felejtettem az ajtót. Visszamentem, becsuktam, hogy a sivatag nagyobb dögevői ne férhessenek hozzá.

Pólóm szélével minden kilincset áttöröltem, amihez hozzáértem, és minden lábnyomot is eltüntettem a homokban.

Amikor kinyitottam a ház ajtaját, az elemlámpa fényében immár három kojot sárga szeme meredt rám, elállva az autóhoz vezető utat.

37. fejezet

Inas, izmos lábaival, karcsú oldalával, keskeny, hosszúkás orrával a kojot a gyors támadás mestere volt, és bár a zsákmányszerző állatok tekintetével méregetett, mégis volt benne valami, ami a kutyákat juttatta eszembe. Talán ezért nevezik őket sokan prérikutyának, meg azért, mert mancsuk és füleik túl nagyok testükhöz képest, és ez kölyökkutya külsőt kölcsönöz nekik.

A három vadállat rendkívül fenyegetőnek tűnt: megfeszült a testük, és kitágultak orrlyukaik. Hegyezték füleiket, sőt az egyik kihívóan a magasba emelte a fejét is, úgy méregetett.

Kettő a Chevy előtt állt körülbelül tíz méterre. A harmadik az autó utasülés felőli oldalán várt rám, ahol korábban nyitva hagytam az ajtót.

Hatalmasat kiáltottam, hátha ezzel elijesztem a dögöket. Ketten kicsit hátrébb léptek, de egyik sem szaladt el.

Amikor visszaléptem a küszöbről, nem ugrottak rám, ami azt jelentette, hogy annyira mégsem bátorodtak fel, hogy nekem essenek.

A belső folyosó távolabbi végén szintén nyílt egy kifelé vezető ajtó, de ha ott hagyom el a házat, túl messze kerülök a kocsimtól. Onnan nem is remélhetném, hogy lenne időm megkerülni az autót hátulról, és beszállni. Mire odaérnék, a három vérszomjas állat már fogvicsorgatva várna rám.

Talán, ha hajnalig várnék, megmenekülhetnék, mivel a kojot éjszaka vadászik, és valószínűleg túl éhesek is ahhoz, hogy hosszasan várjanak rám. Bár Rosalia kocsijának benzintankja tele volt, a motor azonban előbb felmelegszik, mint ahogy a benzin kifogy, és akkor nem tudom használni az autót.

Ezenkívül elemlámpámban az elemek nem bírnak ki egy óránál többet. Hiába állítottam magamról korábban, hogy nem félek az ismeretlentől, nem szívesen maradnék egyedül a sötétben, egy halott társaságában.

Elindultam, hogy keressek valamit, amit a prérikutyák felé hajíthatok, de nem találtam semmit, csak a halotton lévő cipőt, ezenkívül mindössze két üres sörösüveget leltem az egyik szobában.

Visszamentem az ajtóhoz az üvegekkel, eloltottam az elemlámpát, és bedugtam az övembe, majd vártam egy kicsit, hogy erőt gyűjtsek, és szoktassam szememet a sötéthez.

Amikor kinyitottam az ajtót, reménykedve, hogy a támadók elinaltak, csalódnom kellett, mivel pontosan ott álltak, ahol pár perccel előbb.

Úgy láttam, a hozzám legközelebbi állat a falkavezér; ő tűnt a legmerészebbnek és legerőteljesebbnek, vaskos álla pedig azt mutatta, van már harci tapasztalata is.

A szakértők azt tanácsolják, hogy ha kutyatámadásba keveredünk, kerüljük az állattal a szemkontaktust. Ezt az állat kihívásnak veszi, és agresszívan fog reagálni.

E tanácsot egy kojottal szemben alkalmazni - aki épp azt tanulmányozza, mennyi hús van rajtunk -, egyenlő a halálos ítéletünk aláírásával. Ha nem nézünk a szemébe, akkor gyengeségünket mutatjuk, s ez azt jelenti, megfelelő zsákmány vagyunk számára.

Így a falkavezér szemébe nézve, az egyik üveget a vasajtóhoz ütöttem, majd még erősebben odavágtam, úgy, hogy eltört. Csak az üveg nyaka maradt a kezemben, amit fenyegetően tartottam magam elé.

Nem túl hatásos fegyver, de mégis jobb, mint puszta kézzel harcolni ellenük.

Reméltem, hogy olyan magabiztosságot sikerül feléjük sugároznom, amivel elbizonytalanítom őket. Csupán három-négy másodpercnyi hezitálásra volna szükségem részükről ahhoz, hogy be tudjak ugrani a Chevy nyitott ajtaján.

Hagytam, hogy mögöttem bezáródjon a ház ajtaja, és lassan elindultam a falkavezér felé, amely azonnal vicsorogni kezdett.

Nem vettem komolyan a fenyegető figyelmeztetést, hanem még egy lépést tettem felé, és hozzávágtam az üveget. A pofáján találta el a vezért, visszavágódott, és lábánál összetört a járdán.

A kojot a meglepetéstől abbahagyta a morgást. Az autó eleje felé lépett, de nem előlem hátrált, csak kissé közelebb került másik két társához, mutatva, hogy ők hárman egységet alkotnak.

Ezzel elértem, hogy megnyíljon előttem az út a Chevy nyitott ajtajához. Ahhoz azonban, hogy valóban elérjem az autót, el kellett volna fordítanom tekintetemet a falkáról.

Amint elindulok az autó felé, ők azonnal megtámadnak. A köztem és a köztük levő távolság nem volt sokkal nagyobb, mint az autó és a köztem levő, ők azonban nálam sokkal gyorsabbak voltak.

A másik sörösüveget magam előtt tartva, oldalazva elindultam a Chevy felé. Minden megtett lépést győzelemként éltem meg.

A két távolabb álló kojot kíváncsian figyelt: fejüket a magasba emelték, nyitott szájukból kilógott a nyelvük. Kíváncsiak, ugyanakkor éberek is voltak, készen a támadásra.

A vezér testtartása ennél sokkal jobban nyugtalanított. Fejét leengedte, füleit hátracsapva, vicsorogva figyelt leengedett szemhéja alól. Mellső lábait keményen a földnek szegezte.

Mostanra már tőlem jobbra voltak, az autó pedig a bal oldalamon állt.

Vad, acsarkodó hangjuk nem rettentett volna meg annyira, mint lihegésük és a várakozás teli csend.

Félig megtettem a Chevyhez vezető utat, amikor úgy éreztem, képes leszek megreszkírozni a futást a hátsó üléshez, és időben magamra zárni az ajtót.

Ekkor azonban balról fojtott morgásra lettem figyelmes.

Egy negyedik állat is csatlakozott a trióhoz, a Chevy vége felől közelítve. Most ő állt a nyitott ajtó előtt.

Jobb oldalról mozgást érzékeltem, s ismét a hármas felé fordítottam tekintetemet. Míg a negyedikre figyeltem, azok közelebb kúsztak.

A falkavezér szájából csorogni kezdett a nyál.

Bal oldalon a negyedik kojot egyre hangosabban morgott, és lassan elindult felém.

38. fejezet

A kunyhó ajtaja elképesztő távolságba került tőlem. Még mielőtt odaérnék, a falkavezér rám támad, fogait a nyakamba mélyeszti, a többi pedig lábamnál fogva próbál a földre rántani.

A kezemben tartott sörösüveget hirtelen fölöslegesnek éreztem.

Az egyre jobban elhatalmasodó félelemtől lassan azt kezdtem érezni, hogy kitűnő vacsorája leszek e ragadozóknak...

Legnagyobb meglepetésemre azonban a tőlem balra levő kojot hirtelen abbahagyta a morgást, és megadóan felnyüszített.

A tőlem jobbra készülődő félelmetes hármas is egyszerre vált fenyegetőből zavarodottá. Felegyenesedtek támadó testhelyzetükből, és hegyezni kezdték a fülüket.

Az állatok viselkedésében bekövetkező változás egészen váratlanul és megmagyarázhatatlanul állt be, mintha őrangyalom valamilyen bűbájt szórt volna e teremtményekre, biztosítva menekülésemet a lehetetlen helyzetből.

Még mindig megmeredve és értetlenül álltam, attól tartva, hogy ha megmozdulok, a varázs is véget ér. Aztán észrevettem, hogy a prérifarkasok figyelme egy mögöttem levő dologra irányul.

Idegesen megfordultam, és láttam, hogy megmentőm egy csinos, ám túl sovány fiatal nő, kócos szőke hajjal és finom vonásokkal. Tőlem balra állt, mezítláb és csupán egy aprócska, csipkeszegélyes bugyi volt rajta. Karjait védekezésül keresztbe tette maga előtt.

Sápadt bőre mintha fénylett volna a holdfényben. Kék szeméből mélységes szomorúságot olvastam ki, amelyből azonnal tudtam, hogy a nyugtalan holtak közösségéhez tartozik.

Balomon a kojot megadóan a földre heveredett, és úgy szemlélte az érkező szellemet, ahogyan az engedelmes kutya a gazdáját.

Jobbra az első három állat nem volt ilyen alázatos, de őket is megbabonázta a látomás. Határozottan látszott rajtuk az idegesség. Amikor a nő ellépett mellettem, és elindult a Chevy felé, a prérikutyák mintegy védekezően, elhúzódtak előle.

Amikor az autóhoz ért, a nő felém fordult. Mosolya csupa szomorúság volt.

Lehajoltam, és letettem a földre a sörösüveget, majd az autónál becsuktam a hátsó ajtót, és kinyitottam az anyósülés ajtaját.

A nő most komolyan nézett rám, mintha mélyen meghatotta volna, hogy valaki látja, ennyi évvel a halála után, ahogyan engem is megindított, hogy itt láthatom őt.

Ha jól becsültem, nem lehetett több tizennyolcnál, amikor meghalt, túl fiatal, hogy ilyen hosszú ideig evilági létre legyen ítélve, örök magányra kárhoztatva.

Valószínűleg a három prostituált egyike volt, akit öt évvel ezelőtt lelőtt az az elmeháborodott férfi, ami után örökre bezárták a Suttogó Hamburgert. Ez a munka általában megkeményíti a lányokat, rajta azonban ez nem látszott. Csupán egy kedves, megfélemlített lélek volt.

Megérintett törékenysége és a tekintetéből sugárzó szomorúság, és kinyújtottam felé a kezemet, ő azonban ahelyett, hogy elfogadta volna, szemérmesen lehajtotta a fejét. Némi habozás után két összekulcsolt karját leengedte maga mellé. Feltárultak előttem a mellei - és a két fekete, golyó ütötte seb, amely elcsúfította bőrét.

Mivel kételkedtem benne, hogy bármilyen befejezetlen dolga lenne ezen az elátkozott helyen, és mert nyilvánvaló volt, hogy nehéz életet élt, és csak kevés oka lehetett annyira szeretni e világot, hogy ne is akarja elhagyni, feltételeztem, hogy a továbbhaladásban talán a büntetéstől való félelem akadályozta.

- Ne félj - mondtam neki. - Nem voltál gonosz életedben, ugye? Csak magányos, elveszett, zavarodott és kétségbeesett, mint mindenki más.

Lassan felemelte a fejét.

- Lehet, hogy gyenge és bolond voltál, de ki nem az?

Rám nézett. Szomorúságát még mélyebbnek láttam.

- Én is az vagyok, de ha eljön az idő, és meghalok, tovább fogok lépni, ahogyan neked is ezt kell tenned. Nem szabad félned ettől.

A nő úgy viselte testén a sebeket, mintha azok az ördög jelei lennének.

- Fogalmam sincs honnan, de tudom, hogy jobb élet vár rád egy olyan helyen, ahová valóban tartozol, és ahol mindenki igazán szeretni fog.

Arckifejezéséből láttam, hogy egész életében csupán vágyott a szeretetre, de rövid, boldogtalan élete során sosem kapta meg. Szörnyű élmények kísérték a bölcsőtől a halálát okozó lövésig. Elképzelni sem tudta, hogy e rémes világon túl lehet egy sokkal jobb, ahol a szeretet ígérete beteljesedik.

Újra elfedte mellkasát karjaival.

- Ne félj - mondtam újra.

Mosolyában a szomorúságon túl most megjelent a bizonytalanság is. Fogalmam sem volt, hogy amit mondtam, megnyugtatta-e őt vagy sem.

Beültem a kocsiba, de nem akartam őt egyedül hagyni ezen a helyen.

Az idő azonban nem állt meg, és néhány óra múlva Pico Mundóra rettegés telepszik, ha valahogy nem állítom meg.

Lassan elindultam, de minduntalan a visszapillantó tükröt néztem. A lány ott állt a holdfényben, az elbájolt kojotok pedig a lábánál üldögéltek, mintha ő lenne Diána istennő két vadászat között, aki még nem áll készen arra, hogy hazatérjen az Olümposzra.

A Suttogó Üstökös Templomából visszahajtottam Pico Mundóba. Otthagytam a golyók általi halált halt lányt, hogy amint a városba érek, rossz híreket kapjak egy lelőtt barátomról.

39. fejezet

Ha tudtam volna, hogy hívják, vagy hogy néz ki az a valaki, akit kerestem, próbára tehettem volna különleges magnetizmusomat, és addig autóztam volna Pico Mundóban, amíg a hatodik érzékem össze nem hoz vele. A férfi azonban, aki megölte Bob Robertsont, és aki arra vágyott, hogy a következő napon másokat is eltegyen láb alól, mostanáig arctalan és névtelen maradt előttem. Egyelőre csak egy fantomot kergettem.

A város aludt, de démonjai nem. Mindenhol bodachok voltak az utcán, sokkal nagyobb és félelmetesebb tömegben, mint eddig, és eksztatikus várakozással mászkáltak.

Elhaladtam olyan házak mellett, ahol e lények különös kíváncsisággal gyülekeztek. Eleinte próbáltam emlékezni ezekre a körülvett házakra, mivel azt hittem, hogy azok az emberek, akik felkeltik a bodachok érdeklődését, rajta vannak azok listáján, akiket a következő napon megölnek.

Bár városunk egy metropolisszal összehasonlítva jelentéktelen méretű, alaposan megnőtt az elmúlt években. Több kertváros nőtt ki a település szélén, s ezekkel együtt negyvenezer felett volt már a lakosság száma. A megyében összesen félmillió ember élt, én azonban ezeknek csak töredékével találkoztam.

A bodachok által frekventált házakban lakók nagy részét nem ismertem. Nem volt időm találkozni velük, és reményem sem arra, hogy megszerezzem bizalmukat, és megfogadják tanácsomat a szerdai tervek megváltoztatásával kapcsolatban, ahogyan Viola Peabody is tette.

Átfutott az agyamon, hogy megállok az ismerősök házainál és megkérem őket, hogy írjanak össze minden helyet, ahol a következő délután előfordulhatnak. Kis szerencsével, találhatok egy olyan helyet, amely mindegyiküknél közös.

Egyikük sem tartozott a közvetlen baráti körömbe. Nem ismerték természetfeletti képességeimet, többnyire a kedves őrültet látták bennem, így talán azon sem lepődtek volna meg, ha váratlanul beállítok, és kérdezősködni kezdek.

Ha a bodachok jelenlétében próbálnám beszerezni az információkat, azzal felkelteném a gyanakvásukat. Ha pedig egyszer felfigyelnek rám, végül rájönnek arra, hogy különleges képességekkel rendelkezem.

Eszembe jutott a hatéves angol kisfiú, aki nyíltan beszélt nekem a bodachokról, és akit egy elszabadult kamion egy vasbeton falhoz nyomva megölt.

Bár a sofőr, egy fiatal, huszonnyolc év körüli férfi, tökéletesen egészséges volt, a boncolás kiderítette, hogy halálos agyvérzést kapott a kormány mögött.

A szélütés valószínűleg abban a pillanatban ölte meg, amikor annak a dombnak a gerincén haladt át, amelynek alján az angol fiúcska állt. A rendőrség helyszínelői megállapították, hogy a lejtés szögéből adódóan a vezető nélküli teherautónak ki kellett volna térni a fiú irányából, és körülbelül tíz méterrel odébb kellett volna megállnia, mint ahol valójában megállt. A lejtőn lefelé haladva azonban a sofőr holtteste rádőlt a kormányra, és oda irányította a járművet, ahol a kisfiúnak nem maradt esélye a túlélésre.

Többet tudok az univerzum rejtelmeiről, mint azok, akik nem képesek látni a közöttünk járkáló halottakat, de létezésünk okáról nekem sincs több fogalmam. Mindazonáltal legalább egy biztos következtetést levonhatok abból, amit tudok: véletlenek nincsenek.

Globálisan igaznak tartom azt, amit a fizikusok mondanak a világegyetemről: Még a káoszban is van rend, mindennek van értelme és célja, amely felfedezésre hív és megértésre sarkall.

Ezért hát nem álltam meg egyik háznál sem, ahol a lényeket láttam körözni, és nem ébresztettem fel az alvókat, hogy feltegyem sürgető kérdéseimet.

Inkább elhajtottam Wyatt Porter házához, és azon törtem a fejemet, hogy felébresszem-e hajnali háromkor.

Az elmúlt években mindössze kétszer zavartam meg álmát. Először vizesen és sárosan állítottam be, egyik csuklómon még mindig viselve a bilincset, és a hozzá tartozó hosszú láncot, amely összekapcsolt a két hullával, akiknek társaságában néhány rossz fiú bedobott a Malo Suarte-tóba. Második alkalommal olyan válságos volt a helyzet, hogy szükség volt a segítségére.

A jelenlegi helyzet még nem fordult egészen válságosra, de hamarosan azzá lehet. Úgy gondoltam, tudnia kell, hogy Bob Robertson nem magányos harcos, hanem társai is vannak.

A helyzetet az nehezítette, hogy meggyőzően kell közölnöm a hírt, anélkül, hogy elárulnám, hogy Robertsont holtan találtam a fürdőmben, becsomagoltam és elrejtettem a sivatagban.

Amikor befordultam a sarkon Porter házától fél tömbre, meglepve láttam, hogy több házban is égnek a lámpák a késői óra ellenére. A rendőrfőnök otthonának ablakai erősebben fénylettek a többinél.

Négy rendőrségi járőrkocsi állt a ház előtt. Mindegyik sietve parkolt le, az egyik autó tetején még a villogó fény is forgott.

A ház előtti gyepen öt egyenruhás tiszt merült komoly beszélgetésbe. Mintha nyugtatták volna egymást.

A rendőrfőnök házával szemben akartam leparkolni, de furcsa érzés fogott el, ezért gyorsan leállítottam a Chevyt a rendőrautók mellé és kiugrottam belőle, de a motort járva hagytam. Reméltem, hogy egyik zsaru sem néz be, és nem veszi észre, hogy nincs kulcs a gyújtásban.

A ház előtt álldogáló összes tisztet ismertem. Mind felém fordult, ahogy odaszaladtam.

Sonny Wexler, a csapatban a legmagasabb, legerősebb és legfinomabb beszédű rendőr kinyújtotta izmos karját, hogy megállítson. - Maradj itt, kölyök, nem mehetsz közelebb. A helyszínelők dolgoznak bent.

Mostanáig nem vettem észre az első tornácon tevékenykedő Izzy Maldanót, aki ekkor egyenesedett fel a térdelésből, és kinyújtóztatta a hátát.

Izzy a Maravilla Megyei Rendőrség bűnügyi laboratóriumában dolgozott, amely a Pico Mundo-i rendőrség számára is végez munkát. Ha majd Bob Robertson holttestét megtalálják a bordély házikójában, valószínűleg Izzy fogja a területet alaposan átkutatni bizonyíték után.

Bár kétségbeesetten meg akartam tudni, mi történt itt, képtelen voltam megszólalni. A torkomat mintha egy hatalmas gombóc tömítette volna el.

Miközben próbáltam lenyelni a láthatatlan csomót, eszembe jutott a Pico Mundo-i középiskolai zenekar szeretve tisztelt tanára és karmestere, akinek igen gyakran támadtak nyelési problémái. Állapota hirtelen, egyik hétről a másikra leromlott. Mielőtt felállították volna a diagnózist, a nyelőcső rákja egészen a gégéig terjedt.

Mivel nem tudott nyelni, súlya gyorsan csökkenni kezdett. Az orvosok először sugárterápiával próbálkoztak, majd később a teljes nyelőcsövet el akarták távolítani, amelyet a vastagbélből pótoltak volna. A sugárterápia nem hozott sikert. Gunther az operáció előtt meghalt.

A sovány és beesett arcú Gunny Ulsteint rendszerint egy hintaszékben szoktam látni a háza előtt. Mary, akit harminc évvel ezelőtt vett el, még mindig ott lakik.

Élete utolsó heteiben már beszélni sem tudott, pedig olyan sok mindent el szeretett volna mondani Marynek - hogy milyen fantasztikus érzékkel hozta ki belőle a legjobbat, és mennyire szerette -, de írásban nem tudta érzéseit olyan finomsággal kifejezni, ahogyan szóban tette volna. Most pedig képtelen elszakadni régi otthonától és szeretett feleségétől, és folyamatosan bánkódik, hogy mennyi mindent nem mondott el neki, és makacsul reménykedik, hogy szellemként mégis megtalálja a módját, hogy szóljon hozzá.

- Mi történt? - kérdeztem Sonny Wexlert, amikor végre meg tudtam szólalni.

- Azt hittem, már hallottad - felelte. - Azt hittem, ezért rohantál ide. A rendőrfőnököt lelőtték.

- Egy órával ezelőtt, egy szemét gazember háromszor mellkason lőtte a főnököt az első tornácon - mondta Jesus Bustamante dühösen.

Gyomrom megfordult, és ismét a torkomban éreztem a hatalmas, fojtogató gombócot.

Valószínűleg el is sápadtam, sőt talán meg is tántorodtam, mert Jesus megfogta a vállamat, hogy el ne essek, Sonny pedig így szólt:

- Nyugi, kölyök, életben van. Elég súlyos az állapota, de él, és küzdeni fog az életéért.

- Az orvosok most a műtőben vannak vele - szólalt meg Billy Munday, akinek arca nagy részét egy vöröses anyajegy borította. - Minden rendben lesz, meg fog gyógyulni. Mire mennénk itt nélküle?

- Meg fog gyógyulni - mondta Sonny.

- Melyik kórházba vitték? - kérdeztem.

- A megyeibe.

Visszarohantam az autóhoz.

40. fejezet

A megyei kórház volt a terület legrégebbi kórháza. A nagy előteret fehér járólappal borították, az információs pult elejére pedig egy bronz kaduceust, azaz egy botra tekeredő kígyót ragasztottak.

Mielőtt a pulthoz értem, Alice Norrie-ba ütköztem, aki próbálta a riportereket és a hívatlan látogatókat távol tartani az előtértől.

- A műtőben van, Odd. Egy ideig még bent lesz.

- Hol van Mrs. Porter?

- Karla az intenzív osztály várószobájában ül. Egyenesen oda viszik majd a műtét után.

Az intenzív osztály a negyedik emeleten volt. Határozott hangon így szóltam:

- Akkor én most felmegyek oda.

- Nem állt szándékomban megtiltani, hogy odamenj, Odd. Karla felírta a nevedet a látogatók listájára.

Lifttel mentem a második emeletre, ahol a kórház műtői voltak.

Könnyen megtaláltam a megfelelő műtőt. Rafus Carter, egy erős testalkatú, egyenruhás rendőr őrizte a bejáratot.

Amint közeledtem a fluoreszkáló fényben, Rafus a fegyverére tette a kezét.

Látta a gyanakvást a szememben, ezért így szólt:

- Remélem, nem sértődsz meg Odd, de csak Karla léphet be erre a folyosóra.

- Gondolod, hogy valaki olyan lőtte le, akit ismert?

- Majdnem biztos vagyok benne. Sőt, talán én is ismerem.

- Milyen az állapota?

- Elég súlyos.

- De túl fogja élni.

- Reméljük - bólintott Rafus. Visszatértem a lifthez. A harmadik és negyedik emelet között megnyomtam az ÁLLJ gombot.

Nem tudtam úrrá lenni a rajtam elhatalmasodó remegésen. Minden erő kiszállt belőlem. Hátamat a lift falának vetve, lecsúsztam a padlóra.

Stormy szerint az életben nem az a fontos, milyen gyorsan futsz, sőt az sem, hogy milyen kecsesen. A lényeg a kitartás, hogy talpon maradj, és bármilyen lassan is, de haladj előre.

Barátnőm világképében az élet egy túlélőtábor. Ha nem tartasz ki minden akadály ellenére, és nem bírod ki a kapott sebek okozta kínokat, nem léphetsz tovább a következő kalandos életbe, amelyet ő „szolgálat”-nak nevez, majd végül a harmadik életbe, amelyről azt feltételezi, hogy csupa kellem és dicsőség vár ott az emberre.

Függetlenül attól, milyen erővel fúj a lehetőség szele, bármilyen óriási lehet a tapasztalatok súlya, Stormy mindig a talpán marad. Vele ellentétben azonban nekem néha szünetet kell tartanom, ha valóban ki szeretnék tartani.

Nyugodt, összeszedett és erős akartam maradni, amikor bemegyek Karlához, olyan, aki csupa pozitív energia. Végül is támogatásra volt szüksége, nem pedig az együttérzés vagy az elkeseredés könnyeire.

Két-három perc múlva, amikor már elég nyugodtnak és félig összeszedettnek éreztem magamat, felálltam és újra elindítottam a liftet a negyedik emeletre.

A várószoba az intenzív osztály folyosójáról nyílt. Eileen Newfield, a rendőrfőnök húga ült az egyik sarokban kisírt szemekkel. Mellette ült Jaké Hulquist, aki próbálta nyugtatni a nőt. Ő volt Porter legjobb barátja, akivel ugyanabban az évben léptek szolgálatba.

Karla olyan volt, mint mindig: üde, szépséges és befelé forduló.

Szeme tiszta volt, ő nem sírt. Végül is rendőrfeleség volt. Amíg Wyatt küzd az életéért, nem hajlandó megadni magát a könnyeknek.

Amint beléptem a helyiségbe, Karla azonnal odajött hozzám, és átölelt. - Ezt megszívtuk, ugye, Oddie? Valahogy így mondják a veled egykorúak, nem?

- De, igen, ez tényleg szívás - bólintottam.

Tekintettel Eileen rossz idegállapotára, Karlával kimentünk a folyosóra, ahol nyugodtan beszélgethettünk. - Privát éjszakai vonalára befutott egy hívás, valamivel hajnali két óra előtt.

- Kitől?

- Nem tudom, csak félig voltam ébren. Azt mondta, csak aludjak nyugodtan, minden rendben van.

- Hány embernek van éjszakai vonala?

- Nem soknak. Nem is öltözött át. Pizsamában ment ki a hálóból, így azt hittem, nem is megy ki a házból. Visszaaludtam, és csak a lövések hangjára ébredtem fel.

- Mikor volt az?

- Alig tíz perccel a hívás után. Nyilván ajtót nyitott annak, akit várt... és aki négyszer rálőtt.

- Négyszer? Úgy tudtam, hogy háromszor a mellkasába lőttek.

- Így van - erősítette meg Karla. - A negyediket a fejébe engedték.

Úgy éreztem, megint megfordul velem a világ. Karla látta, hogyan hat rám az új hír, és gyorsan igyekezett hozzátenni:

- Nincs agysérülése. A fejlövés okozta a legkisebb kárt a négy lövés közül. Azt hiszem, ezzel már csak a kegyelemdöfést akarta megadni neki. Már a földön volt, de a gyilkos talán elvesztette a fejét vagy megzavarodott. A golyó csak horzsolta Wyatt koponyáját.

- Ki akarta megölni? - kérdeztem.

Karla megrázta a fejét.

- Mire hívtam a 911-et, és lebotorkáltam a földszintre a pisztolyommal, a támadó eltűnt. Wyatt már nem volt eszméleténél, amikor megtaláltam.

A folyosón ekkor a lift felől felénk indult a zöld egyenruhás műtős ápolónő. Bocsánatkérő kifejezés ült az arcán.

41. fejezet

Jenna Spinelli, a műtős asszisztensnő, egy évvel járt fölöttem a középiskolában.

A hír, amit hozott, nem volt olyan rossz, mint amitől féltem, de nem is olyan jó, amilyet szerettem volna. A rendőrfőnök életjelei stabilak voltak, de nem elég erősek. Elveszítette lépét, de a nélkül még tud élni. Az egyik tüdeje átlyukadt, de gyógyítható, és szerencsére egyetlen létfontosságú szerve sem szenvedett visszafordíthatatlan károsodást.

A műtéti csoportot vezető orvos szerint a sheriff még legalább másfél-két órát lesz a műtőben.

- Biztosak vagyunk benne, hogy jól viseli a beavatkozást - mondta Jenna. - Ezután már az jelenti a kihívást, hogy megakadályozzuk az operáció utáni komplikációkat.

Karla visszament az intenzív váróba, hogy elmondja a híreket Wyatt húgának és Jake Hulquist-nek is.

Amikor kettesben maradtam Jennával a folyosón, megkérdeztem:

- Mindent elmondtál, vagy van valami, amit elhallgatsz?

- Mindent elmondtam, Oddie. Nem hallgatjuk el a rossz hírt soha.

- Hát, ez szívás.

- Az - mondta Jenna. - Tudom, hogy sokat jelent neked.

- Igen.

- Meg fog gyógyulni - folytatta Jenna. - Meglátod, a saját lábán megy haza hamarosan.

- Nem tudhatjuk.

- Hidd el, közel sem volt olyan rossz állapotban, mint először gondoltuk. Hihetetlen szerencséje van. Jól vagy, Oddie? Fáradtnak látszol.

- Hosszú volt a nap. Hajnalban kezdtem a Grille-ben.

- Valamelyik nap ott voltam két barátommal. Láttalak, ahogy elkészíted az ebédünket.

- Tényleg? Néha akkora bent a forgalom, hogy felnézni sincs időm.

- Jól csinálod.

- Kösz, kedves tőled.

- Hallom, hogy az apád kiárusítja a Holdat.

- Igen, bár nem valami jó hely a nyaralásra. Nincs levegő.

- Te aztán nem hasonlítasz az apádra! Egyébként pedig, szerintem, sütést-főzést kéne oktatnod.

- Sütésben jó vagyok.

- Szívesen tanulnék nálad.

- Pedig nem valami egészséges ételeket sütök - mondtam.

- Mindenkinek meg kell halnia valamiben. Még mindig Bronwennel vagy?

- Stormyval, igen. Végzetes találkozás volt.

- Honnan tudod?

- Van két egyforma anyajegyünk.

- Arra gondolsz, amit a múltkor tetováltatott?

- Micsoda? Nem. Az övé tökéletesen valódi. Össze fogunk házasodni.

- Ó, erről nem hallottam.

- A nap híre.

- Na és a többi lány mit fog szólni? – kérdezte Jenna.

- Milyen többi lány?

- Hát, akik körülötted dongnak.

Lassan kezdtem elveszíteni a beszélgetés fonalát, ezért így szóltam:

- Figyelj, Jenna. Szeretnék letusolni, de nem akarok hazamenni, amíg a főnököt ki nem hozzák a műtőből. Van itt egy fürdőszoba, amit használhatnék?

- Beszélek az emelet főnővérével. Biztosan kerít neked valamit.

- Van nálam egy váltás ruha az autóban - mondtam.

- Menj le érte, aztán érdeklődj a nővérállomáson. Addigra mindent megszervezek.

Jenna elindult, de utána szóltam:

- Zongoráztál valaha?

- Igen, évekig. Miért?

- Gyönyörűek a kezeid. Biztosan szépen játszol.

Elgondolkodva nézett vissza rám, aztán megszólalt:

- Ez az esküvő-dolog komoly?

- Igen. Szombaton esküszünk - bólintottam büszkén, amiért Stormy engem választott. - Ha képes lennék elhagyni a várost, elmennénk Vegasba, és hajnalra már férj és feleség lehetnénk.

- Vannak még szerencsések - jegyezte meg Jenna Spinelli.

- Amilyen jól jártam apámmal és anyámmal, ez már járt nekem is.

- Azért csak hívj fel, ha mégis sütés-főzés órákra szánnád el magad. - Elmosolyodott, megrázta a fejét, majd elsétált, furcsa tanácstalanságot hagyva maga után.

Kisiettem Rosalia autójához a parkolóba, kivettem a pisztolyt a bevásárlótáskából, és a vezetőülés alá rejtettem.

Amikor visszaértem a negyedik emeleti nővérállomásra, már vártak rám.

Az egy- és kétszemélyes szobákon kívül a negyedik emeleten volt néhány elegánsabb kórterem is, amelyek akár szállodai szobának is megfeleltek volna. Mindenhol meleg színű szőnyegek és kényelmes bútorok, a falakon képek, beépített hűtő és teljesen felszerelt fürdőszoba fogadott.

Kaptam egy törölközőt, és beengedtek egy éppen üres luxus kórterem fürdőszobájába. Tusolás és hajmosás után tiszta ruhába bújtam, de még ekkor is úgy éreztem magamat, mint akin keresztülment egy úthenger.

Leültem egy fotelbe, és átnéztem a Robertson ruhájából kiemelt tárca tartalmát. Hitelkártyák, vezetői engedély, könyvtári belépő...

Az egyetlen szokatlan dolog egy sima, fekete plasztikkártya volt, amelyen csupán egy sor vakíráshoz hasonló pontot láttam, sőt ujjaimmal ki is tudtam tapintani. A következőképpen néztek ki:

A pontok kiemelkedtek a kártya egyik oldalán és kissé benyomódtak a másikon. Bár előfordulhatott, hogy kódolt adatokat hordoz, amelyeket valamilyen géppel lehet leolvasni, feltételezem, hogy csakis a Braille-írás lehetett.

Robertson azonban nem volt vak, így el sem tudtam képzelni, miért tartotta e kártyát a tárcájában.

Üldögéltem a kényelmes fotelben, ujjaimmal simogatva a dudorodó pontokat. Tudtam, hogy csak egyszerű domborulatok a műanyagon, általam nem értelmezhető jelek, de minél többször siklott át rajtuk az ujjam, annál nyugtalanabbá váltam.

Lehunytam a szemem, úgy tettem, mintha vak lennék és reménykedtem benne, hogy hatodik érzékem talán megsúgja a kártya titkát, sőt talán a pontok jelentését is.

Későre járt. Nem szabad elaludnom. Féltem elaludni, de végül mégis lecsuklott a fejem.

Álmomban fegyverek dörrentek, lassan mozgó lövedékek hasították a levegőt, vad, fekete állkapcsú kojotok vicsorgatták felém éles fogaikat, amelyekbe rejtélyes mintázatú pontok voltak vésve, amelyet majdnem sikerült leolvasnom remegő ujjaimmal. A Robertson megkékült mellkasában tátongó, váladékozó seb szétnyílt a szemem előtt, mintha egy fekete lyuk lenne, én pedig lebegő űrhajós voltam, akit egyre csak húz lefelé az ellenállhatatlan gravitáció a mélybe, a semmibe.

42. fejezet

Alig egy órát aludtam, amikor egy nővér ébresztett azzal, hogy Porter rendőrfőnököt átszállították a műtőből az intenzív részlegre.

Kezemben a piszkos ruháimat tartalmazó szatyorral, visszatértem az intenzív osztály folyosójára.

Jake Hulquist és Porter húga még mindig ott várakozott. Megmutattam nekik a fekete műanyag kártyát, de ők sem láttak még ilyet.

Egy perc múlva egy ápolónő és egy műtős jelent meg a hosszú folyosón a lift irányából. Egy kerekes ágyon hozták a rendőrfőnököt. Karla Porter a hordágy mellett sétált, egyik kezét férje karján tartotta.

Amikor a kocsi elhaladt mellettünk, láttam, hogy Porter még nincs eszméleténél, orrából kilógott a lélegeztető csöve. Arca sápadt volt, ajkai elszürkültek.

Áttolták a hordágyat az intenzív osztály dupla ajtaján. Karla követte a nővért és a műtőst, miután elmondta, hogy férje várhatóan még órákig nem nyeri vissza eszméletét.

Robertson gyilkosa akarta megölni a sheriffet is, ezt azonban nem tudtam bizonyítani. De még ha hisz is az ember a véletlenekben, egy olyan álmos városban, mint Pico Mundo, akkor is azonnal összefüggésbe fognak hozni két ilyen gyorsan egymás után következő, gyilkos szándékú lövést. Persze, amint kiderül, hogy Gombafej halott.

Kíváncsi voltam, hogy az a valaki, aki felhívta a főnököt a magánvonalán, vajon az én hangomat utánozta-e. A hang tulajdonosa talán tanácsot kért, rábeszélte a sheriffet, hogy menjen ki hozzá a ház elé. Azt remélte, hogy Porter elhiszi, amit mond, sőt talán még feleségének is megemlíti a nevemet, mielőtt elhagyja a hálószobát.

És ha valaki egyszer rám akar terelni egy gyilkosságot, miért ne próbálkozna meg kettővel.

Bár imádkoztam, hogy a rendőrfőnök minél előbb felgyógyuljon, rettenetesen tartottam attól, mit mond majd, ha visszanyeri az eszméletét.

Ráadásul „kitűnő” alibivel rendelkeztem a lövöldözés idejére: éppen egy hullát próbáltam elrejteni egy kunyhóban a Suttogó Üstökös Templománál. Ez a magyarázat biztosan nem indítaná meg az ügyészt.

A negyedik emeleti nővérállomáson egyik ügyeletes nővér sem ismerte fel a Robertson tárcájában talált fekete kártyát, így szerencsét próbáltam a harmadikon, ahol egy sápadt, szeplős ápolónő állt a pultnál, és a beteglista alapján épp a gyógyszereket osztotta szét. Elvette tőlem a kártyát, mind a két felét megvizsgálta, majd így szólt:

- Ez egy meditációs kártya.

- Az meg mi?

- Általában nem pontok vannak rajta, hanem kis szimbólumok, mint például keresztek, vagy a Szent Szűz képe.

- Ez egy kicsit elvontabb.

- Ahogy a kezünket egyik szimbólumról a másikra húzzuk, imákat kell mormolnunk, például a Miatyánkat vagy az Üdvözlégy Máriát.

- Szóval olyasmi, mint valami modern rózsafüzér?

- Igen, hasonló. - A nővér oda-vissza csúsztatta ujjait a pontokon, miközben beszélt:

- De nemcsak a keresztények használják, sőt ma már inkább a New Age egyik kelléke.

- Az mi?

- Az új korszak képviselői használják. Láttam már ilyen kártyákat csengettyű-, Buddha-, békeszimbólummal, kutya- vagy macskaábrával. Azoknak készülnek, akik meditatív energiájukat az állati jogok védelme felé akarják irányítani, de van a Föld bolygót ábrázoló is, hogy tisztább környezetért tudjanak meditálni.

- Ezt itt vakoknak készítették?

- Nem. - A nő egy pillanatra a homlokához érintette a lapot. Fogalmam sem volt, miért tette, de úgy döntöttem, nem is kérdezem meg.

Újra nyomogatni kezdte a pontokat, amikor megszólalt:

- A kártyák körülbelül háromnegyed része ehhez hasonló Braille-írásos. Csak annyit kell tennie, hogy ujját a pontokra teszi, és minden betűre meditál.

- És mit jelent rajta az írás?

Folytatta a pontok simogatását, ám arcán lassan különös kifejezés jelent meg. - Nem értem a Braille-t. Mindegyiken más van, többnyire ösztönző szavak, egy mantra, amivel az energiát összpontosíthatjuk. Mindig rányomják a csomagolásra.

- Az nincs meg.

- Lehet saját szöveget, személyes mantrát is rendelni. Ez az első fekete, amit láttam.

- Általában milyen színűek? - kérdeztem.

- Fehér, arany, ezüst, kék vagy zöld a környezetvédőknek.

Homlokán ekkor teljesen összeszaladtak a ráncok. Gyorsan visszaadta nekem a kártyát, majd nyilvánvaló undorral bámult az imént még a pontokat tapogató ujjaira.

- Hol találta ezt? - kérdezte.

- Az előtérben, a földön - hazudtam.

A pult mögül kiemelt egy zacskó fertőtlenítő kendőt, és alaposan áttörölte vele a kezét, mintha meg akarná tisztítani valamitől.

- A maga helyében azonnal megszabadulnék tőle - mondta. - Minél előbb, annál jobb.

- Miért?

- Csupa negatív energia. Rossz előjel. Bajt hoz magára.

Kíváncsi lettem volna, honnan tudja ezt a nővér.

- Jól van, kidobom - ígértem meg.

- De ne itt - figyelmeztetett.

- Rendben.

- Ne a kórházban. Vigye ki messze a sivatagba, és hagyja el valahol.

- Lehet, hogy megfogadom a tanácsát.

Ekkor kidobta a fertőtlenítő kendőt, s arca ismét felderült. - Remélem, segítettem.

- Nagyon is - mondtam, és elindultam a kártyával a sötét éjszakában.

43. fejezet

A KPMC Rádió, a Maravilla-völgy hangjának stúdiói a Fő utcán voltak, Pico Mundo szívében, egy háromemeletes György-korabeli téglaházban, a Jó Reggelt Pékség közvetlen szomszédságában.

A pékség ablakain világosság szűrődött ki, és amikor kiszálltam a kocsiból, az utcán megcsapott a frissen sült kenyér, a fahéjas buci és a citromos lepény finom illata.

Bodachokat nem láttam a környéken.

A KPMC épületének alsó szintjein voltak az irodák, míg a közvetítéseket adó helyiségek a harmadik emeleten helyezkedtek el.

A ma esti ügyeletes hangmérnök Stan „Spanky” Lufmunder volt. Harry Beamis pedig - akinek sikerült túlélni a rádiózást anélkül, hogy idétlen becenevet ragasszanak rá - az Éjszaka Shamus Cocobolóval című program producere volt.

Vadul integetni kezdtem nekik a háromszoros szigetelésű ablakon át, aztán amikor végre észrevettek, bólintottak, és én elindultam a folyosón a közvetítő helyiségbe vezető ajtó felé.

Shamus pillanatnyilag egy régi, halhatatlan Glenn Miller-számot, a Gyöngysort játszotta. A zene CD-ről szólt, műsorában azonban Shamus mindig a harmincas és negyvenes évek szlengjét használta.

Harry Beamis szólt neki, mikor beléptem a helyiségbe, Shamus pedig levette a fülhallgatót, kicsit erősített a hangon, majd üdvözölt:

- Hello, Óz, üdvözöllek birodalmamban! Miért nem érzem rajtad az őszibarack sampon illatát?

- Ahol ma zuhanyoztam, csak illatmentes Neutrogena volt.

- Csak nem szakítottál az istennőddel? - ráncolta össze homlokát aggódva.

- Ellenkezőleg. Most kezdődik igazán.

- Örömmel hallom - mondta Shamus. Sötét szemüvege szinte egybeolvadt sötétbarna bőre színével.

Ledobtam elé a meditációs kártyát, amely hangosan csattant a pulton, ő azonban nem vette fel azonnal.

- Azt tervezem, hogy beugrom a Grille-be a műsor után egy kis sonkás, hagymás rántottára.

Megkerültem a mikrofonállványt, leültem egy székre vele szemben, és így szóltam:

- Ma reggel nem dolgozom. Szabadnapot vettem ki.

- Mit csinálsz a szabadnapodon? A gumiabroncsüzletben bolyongsz majd?

- Talán elmegyek bowlingozni.

- Amilyen bulizós fajta vagy te, Óz, nem is tudom, hogy bírja ki veled a hölgyed.

A Miller-dalnak vége lett, Shamus előrehajolt, és felkonferálta a következő két számot Benny Goodmantől és Duke Ellingtontól.

Szerettem hallgatni Shamus hangját; kellemesen mély, Barry White-hoz hasonló orgánumáért kapta a rádióhallgatóktól a Bársony Hang nevet.

Vasárnap kivételével minden éjjel egytől hajnali hatig játszotta lemezről „a zenét, amely megnyerte az első világháborút”, és mesélte a távoli múlt érdekes történeteit.

Shamus teljes szabadságot élvez, azt csinálhat a műsoridőben, amit akar, hogy elszórakoztassa magát és álmatlanságtól szenvedő hallgatóit a Big Band korszak dicső zenéivel. Mindig azt mondogatja, hogy abban az időben a zene még igazi volt, az életnek pedig volt köze az igazsághoz, értelemhez és jóakarathoz.

Amikor először hallottam, miről beszél, meglepett, hogy ilyen közelinek érzi magához a rasszok közti aktív elkülönülésnek ezt a korszakát. Amikor ezt szóvá tettem, így válaszolt:

- Fekete vagyok, vak, elég okos és érzékeny is. Egyetlen korban sem lenne könnyű az életem, de akkoriban legalább még létezett kultúra és elegancia.

Most pedig így szólt a közönségéhez:

- Csukják be szemüket, és képzeljék maguk elé Duke-ot csodás fehér frakkjában, és hallgassák velem együtt a Vonat Harlembe című slágert.

Az édesanyja azért nevezte Shamusnak, mert fiát rendőrdetektívnek szánta. Amikor a kisfiú hároméves korában megvakult, erről a karrierről le kellett mondania. A „Cocobolo” nevet Jamaicából származó apjától kapta.

Shamus felemelte a fekete műanyag kártyát, és azt kérdezte:

- Mi a fene ez, hitelkártya?

- Reméltem, hogy te megmondod, hogy mi van rajta.

Végighúzta egyik ujját a kártyán, hogy megvizsgálja, pontosan mi is van rajta. - Ugyan, Óz, neked nincs szükséged meditációra, amíg én tudok Count Basie-t és Satchmót játszani.

- Szóval, tudod, hogy mi ez?

- Az elmúlt években kaptam néhányat, mindegyiken más ösztönző gondolat volt, mintha a vakok nem tudnának táncolni, és csak meditálni lennének képesek. Nincs harag, Óz, baromi rendes vagy, hogy adsz nekem egy ilyen kártyát, még kicsit zavarba is jöttem.

- Szívesen, de nem akarom neked adni. Csak kíváncsi vagyok, mi van rajta Braille-írással.

- Nagy kő esett le a szívemről. Miért érdekel?

- Így születtem.

- Értem. Szóval ne kérdezősködjek. - Leolvasta ujjával a pontokat és így szólt:

- Hazugságok Atyja.

- Micsoda?

- Hazugság, igaztalanság, tudod?

A kifejezés ismerősnek tűnt, de valahogy nem akart kitisztulni a fejemben.

- Az ördög - mondta Shamus. - Hazugságok Atyja, a Gonosz Atyja, Ő Sátáni Felsége. Mi ez az egész, Óz? Ma már túl unalmasak a régi vallások? Mostanában a kén szagára indulnak be az emberek?

- Nem az enyém a kártya.

- Hanem kié?

- A megyei kórházban az egyik nővér azt mondta, hogy menjek ki a sivatagba, és hagyjam el a plasztikot minél előbb.

- Ahhoz képest, hogy milyen rendes kölyök vagy, elég furcsa alakokkal barátkozol - mondta Shamus, és visszacsúsztatta hozzám a kártyát.

Felálltam a székből.

- Itt ne hagyd ezt a kénköves kártyát! - szólt rám.

- Csak egy fekete meditációs kártya, nyugi - feleltem.

- Régebben ismertem egy gyakorló sátánistát. Az ürge azt állította, hogy utálja az anyját, de szerintem inkább túlságosan is szerette. A zsaruk a mama levágott fejét a fagyasztóban találták meg egy lezárt nejlonban, amibe az ürge rózsaszirmokat szórt.

Felkaptam a kártyát. Hideg volt. - Kösz a segítséget, Shamus.

- Vigyázz magadra, Óz. Nem szeretnélek idő előtt elveszíteni.

44. fejezet

Lassan pirkadni kezdett. Valahol Pico Mundóban egy jövendőbeli tömeggyilkos is épp a napfelkeltét figyeli, miközben megtölti géppisztolyát.

Leparkoltam a kocsifeljárón, majd leállítottam a motort. Nem tudtam tovább várni, tudni akartam, hogy a gyilkos, aki Bob Robertsonnal végzett, megölte-e Rosalia Sanchezt is. Jó néhány percbe telt, mire összeszedtem bátorságomat, hogy kiszálljak a kocsiból.

Felmentem a hátsó tornácra és láttam, hogy a külső ajtó csukva van, a belső azonban nyitva. A konyhában nem égett a villany.

Bekukucskáltam a hálón. Rosalia az asztalnál ült, kezét egy kávés bögre köré kulcsolva. Egészen élőnek tűnt.

A külső azonban gyakran csalóka. Lehet, hogy holtteste egy másik szobában várja, hogy valaki felfedezze, ez pedig itt csupán a földön rekedt lelke, amelyet azonnal elhagyott, amikor előző este az ajtóhoz ment, hogy kinyissa a gyilkosnak.

Éreztem, a frissen főzött kávé illatát.

Korábban, amikor várt, hogy megmondjam neki, hogy látható, a lámpa mindig égett. Még sosem láttam Rosaliát sötétben üldögélni.

Az asszony felnézett, és rám mosolygott, amikor beléptem.

Rápillantottam, de nem mertem megszólalni, hátha valóban csak egy szellem, és nem tudna válaszolni.

- Jó reggelt, Odd Thomas.

Hirtelen megkönnyebbülten lélegeztem fel. - Hát, életben van!

- Hát persze, hogy életben vagyok. Tudom, hogy már közel nem vagyok az a bakfis, aki valaha voltam, de halottnak még remélem, nem látszom.

- Úgy értem, látom is. Nagyon is látható.

- Ezt is tudom. Két rendőr mondta már, ezért nem kellett rád várnom.

- Rendőrök jártak itt?

- Már jó korán megtudtam, hogy látható vagyok. Eloltottam a lámpát, mert olyan jól esett itt üldögélni, és nézni a hajnalt. - Felemelte bögréjét. - Kérsz egy kis almalevet, Odd?

- Nem, köszönöm, asszonyom. Két rendőrt említett?

- Kedves fiúk voltak.

- Mikor volt ez?

- Alig negyven perce.

- Miért jöttek?

- Azt mondták, valaki jelentette, hogy lövéseket hallott a lakásodból. Hát nem nevetséges, Odd? Megmondtam nekik, hogy én nem hallottam semmit.

Biztosan névtelen hívás volt, aki pedig bejelentette, valószínűleg Robertson gyilkosa lehetett.

- Megkérdeztem őket, hogy ugyan mire lövöldöznél a saját lakásodban? Hiszen nincsenek egerek. - Belekortyolt az almalevébe, aztán megszólalt:

- Nincs egér a lakásodban, ugye?

- Nincs, asszonyom.

- Saját szemükkel akarták látni, mert aggódtak miattad. Kedves fiúk voltak. Gondosan letörölték a lábukat és nem nyúltak semmihez.

- Szóval megmutatta nekik a lakásomat?

- Nos, rendőrök voltak, akik aggódtak miattad, és nagyon megkönnyebbültek, amikor látták, hogy nem lőtted magadat lábon.

Mennyire örültem, hogy elvittem Robertson hulláját, amikor megtaláltam a fürdőszobában!

- Odd Thomas, nem jöttél át tegnap este a sütiért, amit neked sütöttem. Csokis-diós. A kedvenced.

A sütemény egy tálra halmozva állt az asztal közepén.

- Köszönöm, Rosalia. A maga süteményei a legjobbak. - Felemeltem a tányért. - Azon gondolkodtam, elkérhetném-e az autóját egy rövid időre?

- Hát nem most hoztad vissza?

Fülig elvörösödtem. - De igen, asszonyom.

- Akkor mivel már kölcsön is vetted - mondta a legcsekélyebb irónia nélkül -, nem szükséges újra kérned.

Elvettem a kulcsokat a hűtő mellől. - Köszönöm, Mrs. Sanchez. Túl rendes velem.

- Aranyos kölyök vagy te, Odd. Annyira emlékeztetsz Marcóra, az unokaöcsémre. Szeptemberben lesz három éve, hogy meghalt.

Marco és családja azon a gépen utazott, amely belerepült a Világkereskedelmi Központ épületébe.

- Mindig eszembe jut, hogy hátha egy nap újra láthatóvá válik, de már olyan sok idő telt el azóta. Remélem, te nem leszel láthatatlan, Odd.

- Megígérem - bólintottam, és elszorult a szívem.

Lehajoltam, megcsókoltam a homlokát, ő pedig magához húzta fejemet, és megsimította arcom.

- Ígérd meg, hogy nem tűnsz el.

- Megígérem, esküszöm így lesz.

45. fejezet

Amikor leparkoltam Stormy lakása előtt, már nem láttam ott a rendőrség jelzés nélküli autóját.

Amikor a rendőrségi megfigyelő csapat itt állt a ház előtt, nyilvánvalóan nem a lányt biztosították, hanem, ahogy gyanítottam, azért voltak ott, mert úgy gondolták, Robertson majd megkeres engem. Amikor megjelentem Porter főnök házánál a lövöldözés után, rájöttek, hogy nem vagyok Stormyval, és abbahagyták a ház megfigyelését.

Robertson azonban végtelen álmát aludta, s eközben csupán egy fiatal prostituált kóbor szelleme figyelte, gyilkosai és korábbi bűntársai azonban még mindig szabadlábon voltak. E második pszichopatának nem volt indoka Stormyt figyelni; ráadásul Stormynak ott a pisztolya, és használni sem fél, ha kell.

De ekkor ismét megjelent lelki szemeim előtt Robertson mellkasán a seb, és most nem tudtam elfordulni vagy behunyni a szememet, mint korábban a fürdőben. Sőt, képzeletemben a halálos seb átkerült a halott férfi kékesszürke húsáról Stormyéra. Aztán eszembe jutott a fiatal nő, aki megmentett a kojotoktól, s aki karját szemérmesen kulcsolta össze a mellkasán tátongó seb előtt.

A bejáratnál futni kezdtem felfelé a lépcsőn, és kivágtam az ólomüveg berakásos ajtót.

Előhalásztam zsebemből a kulcsot, de kiesett a kezemből. Lehajoltam érte, aztán gyorsan felkaptam, és bementem a lakásba.

Már a nappaliból láttam Stormyt, aki a konyhában tüsténkedett. A pultnál állt, és egy hatalmas grépfrútot szeletelt.

- Miért vagy olyan nyugtalan? - kérdezte, amikor végre letette a kést.

- Azt hittem, meghaltál.

- De mivel nem így van, velem reggelizel?

Majdnem kiszaladt a számon, hogy rálőttek a sheriffre, de még időben meggondoltam magamat, és inkább így szóltam:

- Csak egy vödör kávét kívánok. Nem aludtam valami sokat, és ébren kell maradnom, hogy gondolkodni tudjak.

- Van egy kis csokis fánkom.

- Kezdetnek nem rossz.

Leültünk a konyhaasztal mellé: Stormy grépfrút-levet ivott, én fánkot ettem, hozzá pedig egy koffeinbombával felérő kólát ittam.

- Miért gondoltad, hogy meghaltam? - kérdezte.

Láttam rajta, hogy már nyugtalankodik miattam, ezért nem akartam tovább feszíteni a húrt.

Ha beszélnék neki Porterről, akkor Bob Robertsont sem szabadna kihagynom, pedig akkor megtudná, hogy a fürdőkádamban találtam rá, és már akkor is halott volt, amikor a templomkertben megláttam. Sőt, nem titkolhattam volna el semmit a Suttogó Üstökös Templomában lezajlott eseményekről, és a sátáni meditációs kártyáról sem.

Akkor biztosan mellettem akarna maradni, hogy, ha szükséges, a fegyverével fedezzen. Ezt azonban nem hagyhattam. Nem engedhettem, hogy kockára tegye az életét miattam.

Sóhajtottam, majd így szóltam:

- Nem is tudom. Mindenhol bodachokat látok, egész hordák róják az utcákat. Attól félek, valami nagyon félelmetes dolog van készülőben.

- Ne kérj arra, hogy ma ne menjek sehová - nézett rám vádlón.

- Pedig pont ezt akartam mondani.

Némán figyeltük egymást.

- Itthon maradok, de csak, ha te is egész nap itt leszel velem.

- Tudod, hogy nem lehet. Nem hagyhatom, hogy bárki is meghaljon, ha tudok segíteni.

- Én pedig nem maradok itthon, csak, mert valami idióta szabadon kószál a városban!

Szürcsölgettem a kólát, és közben arra vágytam, hogy bárcsak lenne inkább néhány koffein-tablettám! Azt kívántam, bárcsak lenne repülősóm, amely kitisztítja a fejemet minden alkalommal, ha az álom köde rám akarna telepedni. Szerettem volna olyan lenni, mint mások, akiknek nincs természetfeletti képességük, és most békésen reggeliznek a párjukkal.

- Ez a valaki nem egyszerűen egy idióta! - figyelmeztettem.

- Nem érdekel. Szeretném normálisan élni az életemet, és nincs vesztegetni való időm, ha négy év múlva saját fagylaltbárt szeretnék.

- Térj észhez, kicsim. Egy szabadnap még nem fogja tönkretenni az álmaidat.

- Minden nap az álmom megvalósításáért dolgozom. Nem csupán a végeredmény, hanem az odáig vezető út is fontos.

- Úgy látom, hiába próbálok józan érvekkel hatni rád. Úgyis csak veszítek.

- Kitűnően értesz ahhoz, amit csinálsz, kicsim, de nem kell, hogy bármire is rábeszélj - mondta Stormy mosolyogva.

- Mindig helyén az eszem, ráadásul jól sütök is - feleltem némi szarkazmussal.

- Az ideális férj.

- Aki most megeszik egy újabb fánkot.

Stormy tudta, hogy olyan lehetőséget ajánl, amelyet nem fogadhattam el, de elmosolyodott és így szólt:

- Drágám, kiveszek egy nap szabit, és elmegyek veled oda, ahová csak akarod.

Az a hely, ahová én menni akartam - különleges képességeim segítségével -, ott van, ahol Bob Robertson gyilkosa tartózkodik, és aki talán épp most készül arra, hogy végrehajtsa, amit még együtt terveztek el. Stormy tehát nem lenne mellettem biztonságban.

- Nem lehet - mondtam. - Te csak valósítsd meg az álmaidat. Keverd a fagylaltot és a tejturmixot. Minden álom valóra válik, ha az ember eléggé elszánt és kitartó.

- Ezt te találtad ki, vagy idézted valakitől?

- Hát, nem emlékszel? Te magad mondtad.

- Szóval emlékszel? - kérdezte mosolyogva.

- Persze. Hol leszel ebédszünetben?

- A fagylaltozóban. Viszek magammal ebédet itthonról.

- Akkor jó. Kérlek, ne menj a bowlingközpont közelébe, se moziba, egyáltalán sehova!

- Elmehetek golfozni?

- Szó sem lehet róla.

- És minigolfozni?

- Komolyan beszéltem.

- Játékterembe?

- Emlékszel még a Közellenség című régi filmre? - kérdeztem.

- Vidámparkba mehetek?

- James Cagney éppen a cafkájával reggelizik...

- Én senki cafkája nem vagyok!

- ...és amikor a nő nagyon felidegesíti, egy pohár grépfrútlét önt az arcába.

- És a nő mit tesz? Kiheréli? Mert én ezt fogom tenni, ha lelocsolsz!

- A Közellenség 1931-ben készült. Akkoriban még nem mutogattak nyílt színi kiherélést.

-A mozi gyermekcipőben járt, ma azonban már más világ van. Kéred a grépfrútodat? Mert én meg hozom a kést!

- Csak azt akartam mondani, hogy szeretlek, és aggódom miattad.

- Én is szeretlek, drágám, ezért megígérem, hogy nem fogom egy minigolfpályán elfogyasztani az ebédemet. Ott maradok a Bürke & Bailey's-ben.

- Akkor jó.

46. fejezet

A Hampton Wayen, a Takuda-család háza körül most nem láttam egyetlen bodachot sem, bár előző éjjel minden hemzsegett tőlük.

Amikor a ház előtt leparkoltam, felgördült a garázsajtó, és Ken Takuda tolatott ki a garázsból Lincoln Navigatorában.

Odasétáltam hozzá. Takuda leállította az autót, és leengedte az ablakot. - Jó reggelt, Mr. Thomas.

Ő az egyetlen ember a városban, aki ilyen hivatalosan szólít.

- Jó reggelt, uram. Gyönyörű napunk van, ugye?

- Csodás! - mondta. - Emlékezetes nap, tele lehetőségekkel.

Dr. Takuda a Kaliforniai Állami Egyetem Pico Mundó-i fakultásán oktatott XX. századi amerikai irodalmat.

Ahhoz képest, hogy a legtöbb egyetemen tanított modern és kortárs irodalom nem más, mint sivár, cinikus, morbid, pesszimista és mizantróp dogmatizmus, amelyet rendszerint öngyilkosságra hajlamos emberek írnak, akik előbb vagy utóbb valóban megölik magukat alkohollal, droggal vagy fegyverrel, Takuda professzor figyelemre méltóan vidám férfinak tűnt.

- Szeretnék öntől tanácsot kérni a jövőmmel kapcsolatban - hazudtam. - Azon gondolkodom, hogy főiskolára megyek, aztán ledoktorálok, és akadémiai pályára lépek, mint ön.

A férfi arcán hirtelen halvány pír jelent. - Nos, Mr. Thomas, bár egyértelműen támogatom a továbbtanulást, nem tudom jó szívvel ajánlani az egyetemi karriert, kizárólag a műszaki tudományok terén. Ami a munkakörülményeket illeti, az egyetemi tanári kar nem más, mint az irracionalitás, a gyűlölködés, az irigység és az önzés melegágya. Már alig várom, hogy letöltsem a kötelező huszonöt éves munkaviszonyomat, nyugdíjba mehessek, és azután csak történelmi kalandregényeket írjak.

- De, uram, ön mindig olyan elégedettnek tűnik!

- Csak a felszínen, Mr. Thomas. De legbelül mindenkiben ott a kétségbeesés.

Nem erre a válaszra számítottam, de azért tovább beszéltem neki tanulással kapcsolatos elképzeléseimről, hátha rájövök, hol tölti a napját, s ez elvezet a helyhez, ahol Robertson gyilkos barátai lecsapnak. - Azért mégis szívesen beszélgetnék önnel erről.

- A világon kevés a jó és főleg szerény szakács, de annál több az önelégült professzor, persze ettől még beszélgethetünk róla, ha ennyire szeretné. Hívja fel az egyetemet és kérje az irodámat. Az asszisztens majd ad egy időpontot.

- Reméltem, hogy még ma délelőtt beszélhetünk.

- Valóban? És mi az oka, hogy hirtelen ennyire szomjazza az akadémiai tudást?

- Komolyan végig kell gondolnom a jövőmet. Szombaton megnősülök.

- Csak nem Bronwen Llewellynt veszi el?

- De igen, uram.

- Mr. Thomas, a tökéletes boldogság ritka pillanata előtt áll, amit én nem mérgeznék meg sem akadémiai tudással, sem más butasággal. Ma reggel pedig sajnos órám van, azután még két diákkonferenciára kell beülnöm. Azután ebédelek, majd moziba megyek a családommal. Attól tartok, legközelebb holnap vitathatjuk meg a maga önpusztító elképzelését.

- Hol ebédel ma, uram? A Grille-ben?

- A gyerekek választják ki. Az ő napjuk van.

- És a mozifilm?

- Az egy kutyáról és egy idegenről szól.

- Jaj, ne! - mondtam, mintha már láttam volna. - Pocsék!

- Pedig állítólag nagy siker.

- Hát, szerintem rossz.

- Még a kritikusok is jókat mondtak róla.

- Randall Jarrell szerint a művészet hosszú életű, a kritikusok pedig csak elrontják az ember napját.

- Akkor hívjon fel az irodámban, Mr. Thomas. Holnap találkozunk.

Feltekerte az ablakát, legurult a kocsifelhajtón, majd elhajtott az egyetem felé, ahonnan később randevúra indul a halállal.

47. fejezet

Az ötéves Nicolina Peabody rózsaszín sportcipőt, rózsaszín sortot és hozzáillő pólót viselt. Karórájának színe szintén rózsaszínű volt.

- Amikor már elég idős leszek, és magam veszem a ruháimat - mondta a kislány -, csak rózsaszínt fogok viselni minden nap, folyton-folyvást, semmi mást.

Levanna Peabody - aki hamarosan betölti a hetet - erre forgatni kezdte a szemét, és így szólt:

- Mindenki azt fogja hinni, hogy prosti vagy.

Viola ekkor lépett a nappaliba a születésnapi tortával a kezében. - Levanna! Milyen csúnya dolog ilyesmit mondani! Még egyszer ilyet mondasz, és két hétig nem kapsz zsebpénzt!

- Mi az a prosti? - kérdezte Nicolina.

- Olyan lány, aki mindig rózsaszínt visel, és pénzért ad puszit a férfiaknak - magyarázta Levanna a hétévesek hatalmas tapasztalatával.

Elvettem a tortát Violától, aki ekkor így szólt:

- Máris összeszedem a könyveiket, és indulhatunk is.

Gyorsan körbejártam a házat, de bodachot sehol sem láttam.

- De ha ingyen adok puszit a férfiaknak, akkor viselhetek rózsaszínt, és nem leszek prosti - jelentette ki vaslogikával Nicolina.

- Ha sok férfit puszilsz meg ingyen, akkor lotyó leszel! - mondta Levanna.

- Kislányom! Elég legyen! - kiáltott Levannára az anyja.

- De, mama - mondta Levanna sértődötten -, nem árt, ha megtudja, milyen a világ.

Nicolina észrevette, milyen jól szórakozom, és nővérére támadt:

- Nem is tudod, mi az a prosti, fogadjunk!

- De, igenis tudom - jelentette ki Levanna dacosan.

A lányok előttem sétáltak le Mrs. Sanchez autójához, amelyet a járda szélén parkoltam le.

Viola is követett minket, miután bezárta a házat. A könyveket a lányok mellé tette a hátsó ülésre, majd előre ült. Átadtam neki a tortát, aztán becsuktam az ajtót az oldalán.

Beszálltam én is, elindítottam az autót, Nicolina pedig így szólt:

- Én egyébként sem fogok egyetlen férfit sem megpuszilni, csak a mamit, Levannát és Sharlene nénit.

- Majd ha idősebb leszel, meg akarod puszilni őket - erősködött Levanna.

- Nem igaz!

- De igen!

- Nem! - jelentette ki Nicolina. - Csak téged, a mamit, Sharlene nénit, ja és Cheeverst.

- Cheevers is fiú - mondta Levanna, amikor elindultam velük Sharlene néni házához.

- Cheevers egy maci! - kuncogott Nicolina.

- De fiúmaci!

- Ki van tömve!

- Akkor is fiú - erősködött Levanna. - Látod? Már el is kezdted! Ugye, hogy meg akarod csókolni a férfiakat?

- De nem vagyok lotyó! - mondta Nicolina. - Én kutyaorvos leszek.

- Nem kutyaorvos, hanem állatorvos! Ők pedig nem viselnek rózsaszínt! Soha, semmikor!

- Akkor én leszek az első!

- Na jó. Ha lenne egy beteg kutyám, és te lennél a rózsaszínű állatorvos, én akkor is csak hozzád vinném el a blökit, mert tudom, hogy meggyógyítanád.

Alaposan megautóztattam a családot, közben folyton a visszapillantó tükröt figyeltem, és legalább hat sarkot csalinkáztunk, hogy biztonságban eljussunk az alig két saroknyira levő Maricopa Lane-hez.

Útközben Viola felhívta nővérét a telefonomról, hogy értesítse őt az érkezésünkről.

A takaros, fehér faháznak a Maricopán kék zsalui és tornácoszlopai voltak. A teraszon négy hintaszék állt és egy hintaágy lógott.

Sharlene az egyik hintaszékből állt fel, amikor felhajtottunk a kocsibeállóra. Hatalmas termetű asszony volt, kedves mosolyú, és dallamos hangja bizonyára gyönyörűen szólt a templomi kórusban, amelynek régóta tagja volt.

Posey, a golden retriever, szintén felugrott, és izgatottan csóválta a farkát, amikor meglátta a lányokat, de gazdája halk utasítására visszafogta magát, és megvárta őket a teraszon.

Bevittem a tortát a konyhába, ahol udvariasan elhárítottam Sharlene invitálását egy jéghideg limonádéra, egy almás pitére, három különböző kekszre és még ki tudja, mennyi finomságra.

Poley a verandán hanyatt vetette magát. Mind a négy lába az égnek meredt, s várta, hogy a lányok megvakarják a hasát, amit lelkesen meg is tettek.

Letérdeltem, boldog születésnapot kívántam Levannának, azután búcsúzóul mindkét kislányt megöleltem.

Olyan kicsinek és védtelennek tűntek. Éreztem, milyen törékenyek a csontjaik, és sebezhetőségük megrémített.

Viola kikísért az első verandára, ahol így szólt:

- Úgy volt, hogy hozol nekem egy képet arról a férfiról, akire figyelnem kéne.

- Most már nincs rá szükség. Kikerült a... képből.

Viola hatalmas szemében bizalom csillogott, amit talán meg sem érdemeltem. - Odd, kérlek, őszintén mondd meg, látod még rajtam a halált?

Nem tudtam, mi jöhet még, de a hatodik érzékem azt súgta, nagy vihar várható. Az a tény, hogy megváltoztattuk a terveiket, elhalasztottuk a mozit és a vacsorát a Grille-ben, egész biztosan elég, hogy sorsukat más útra tereljük. Legalábbis reméltem. - Most biztonságban vagytok. Te is, és a lányok is.

Szemei az enyémet kutatták, én pedig nem mertem elfordítani a tekintetemet. - És te, Odd? Nem tudni, mi jön, de számodra van biztonságos hely, ahol átvészeled ezt?

Magamra erőltettem egy mosolyt. - Mindent tudok a túlvilági dolgokról, ugye, emlékszel?

Egy pillanatig még engem nézett, aztán megöleltük egymást.

Nem kérdeztem meg Violát, hogy ő látja-e rajtam a halált. Sosem mondta, hogy a jövőbe lát, és mégis attól tartottam, azt fogja mondani, igen.

48. fejezet

Jóval azután, hogy az Éjszaka Shamus Cocobolóval véget ért, és Glenn Miller dalának utolsó taktusai is elhaltak az éterben, sőt Elvis-CD-k sem voltak a környéken, hogy megnyugtassanak, elindultam az autóval Pico Mundo utcáin, hogy megnézzem, hová tűntek a bodachok.

A benzinkútnál megtankoltam a Chevyt, és elmentem a mosdóba. Belenéztem a tükörbe, és egy kísértet arca nézett vissza rám. Szemeim beesettek, zavarosak és karikásak voltak.

A szomszédos kisboltban vettem egy üveg Pepsit és egy kis üveg koffeintablettát. A kóla és a cukor segítségével reméltem, hogy ébren maradok.

Mivel nem ismertem Robertson társainak nevét, sőt azt sem tudtam, hogy néznek ki, nem volt sok esélyem, hogy találomra autózgatva rátalálok a zsákmányomra.

Elindultam hát Camp's End irányába.

A rendőrfőnök előző este elrendelte Robertson házának megfigyelését, de a csapatot nyilvánvalóan visszahívták. Mivel a sheriffre rálőttek, az egész rendőrség megzavarodott, és valaki úgy döntött, hogy a megfigyelő csapatra máshol van szükség.

Hirtelen rájöttem, hogy Portert talán nem csak azért lőtték le, hogy engem egy második gyilkosságért is lecsukjanak. Robertson bűntársai valószínűleg azért akarták Wyatt Portert likvidálni, hogy a Pico Mundó-i rendőrségen zavart és megrendülést okozzanak, hogy felbomoljon a rend, és lassan reagáljanak a válságos helyzetekre.

Nem az utca túloldalán álltam meg, mint a múltkor, hanem közvetlenül a ház előtt a járdánál. Merészen a garázshoz sétáltam.

Vezetői engedélyem ezúttal is a segítségemre volt. Az ajtózár gyorsan engedett, és már benn is voltam a konyhában.

Egy percig álltam a helyiségben, és hallgatóztam, de csak a hűtő motorjának zúgását hallottam.

Az ösztöneim azt súgták, hogy egyedül vagyok.

Egyenesen a rendezett dolgozószobába mentem. Szerencsére most nem találkoztam egyetlen bodachhal sem.

Az irattartó feletti falról még mindig McVeigh, Manson és Atta poszterei figyeltek éberen.

Az asztalhoz ültem, és még egyszer átlapoztam a fiókok tartalmát, nevek után kutatva. Előző látogatásomkor csak felületesen néztem át a kis címjegyzéket, ezúttal azonban érdeklődéssel tanulmányoztam.

Alig negyven nevet és címet találtam benne, de egyik sem tűnt ismerősnek.

A banki bizonylatokra épp csak egy pillantást vetettem, de eszembe jutott az ötvennyolcezer dollárnyi készpénz, amit levett a számláról az elmúlt két hónapban. Több mint négyezer dollár volt a nadrágja zsebében, amikor megtaláltam a hulláját.

Ha az ember gazdag szociopata, aki abban leli örömét, hogy tömeggyilkosságokat eszel ki, vajon mekkora vérfürdőt tudna rendezni közel ötvennégyezer dollárból?

Erre a kérdésre nem volt nehéz megadni a választ, bármilyen kialvatlan, tompa és fáradt is voltam: nagyot. Ennyi pénzből rengeteg töltényt, robbanóanyagot és mérges gázt lehet venni.

Valahol a házban becsukódott egy ajtó. Nem csapódott, csak halkan, lágyan kattanva becsukódott.

Óvatosan a dolgozószoba nyitott ajtajához léptem, majd kimentem a hallba.

Nem láttam senkit.

A fürdőszoba és a háló ajtaja nyitva volt, mint az előbb.

A hálóban a gardróbszekrénynek tolóajtaja volt, tehát innen nem jöhetett a hang.

Óvatos sietséggel mentem be a nappaliba. Senki.

A konyha lengőajtaja sem adhatta a hangot. A ház bejárati ajtaja zárva volt, mint amikor beléptem.

A nappali bal első sarkában állt egy ruhásszekrény, benne két kabát, néhány lezárt doboz és egy esernyő.

A konyha következett. Senki.

A behatoló talán éppen kiment a házból, ami azt jelentette, hogy valaki már volt idebent, amikor megérkeztem és besurrantam. Akkor akart kiosonni, amikor biztos volt benne, hogy nem figyelek oda.

Homlokomon gyöngyözött az izzadság. Hátamra ráragadt a pólóm.

Visszamentem a dolgozószobába, és bekapcsoltam a számítógépet. Átnéztem Robertson programjait, könyvtárait, címjegyzékeit és találtam egy könyvtárat tele olyan szennyanyaggal, amelyet az internetről töltött le. Szadista pornográfia. Gyermekpornó. És sorozatgyilkosokról, rituális csonkításokról és sátáni ceremóniákról szóló anyagok.

Úgy véltem, egyik sem visz közelebb a társaihoz, legalább is nem elég gyorsan ahhoz, hogy kedvezően oldjam meg a jelenlegi válságot, ezért kikapcsoltam a számítógépet.

Első látogatásomkor csak egy gyors házkutatást végeztem, amelyet azonnal abbahagytam, amikor már elég zavarbaejtő dologra bukkantam ahhoz, hogy az ügyet a rendőrfőnök elé vigyem. Bár a visszaszámláló óra hangosan ketyegett a fejemben, ezúttal sokkal alaposabban körül akartam nézni. Szerencsére a ház nem volt túl nagy.

A hálóban, a fiókos szekrény egyik fiókjában több, különböző méretű és különös alakú kést találtam. Latin kifejezéseket véstek az első kés pengéjébe.

Bár nem értettem a szöveget, valami azt súgta, hogy a szavak gonosz jelentést hordoznak.

Egy másik késen hieroglifák sorakoztak a markolattól a hegyéig. Ezeket sem értettem, bár egy-két stilizált képet felismertem: lángok, sólymok, farkasok, kígyók és skorpiók rajzait.

A második fiókban egy nehéz ezüstkelyhet találtam, amelybe obszcén dolgokat véstek. A tárgy ki volt fényesítve, és hűvösen simult a tenyerembe.

Ez a szentségtelen kehely gyűlöletes utánzata volt annak, amelyet katolikus miséken használnak, s amelyben a bort tartják. Csakhogy itt a díszes fogantyúk fordított keresztek voltak: Krisztus a feje tetejére állítva. Latin szöveg futott végig a peremen, és a kupa ivócsészéjére különböző szodomita jelenetekben látható férfiak és nők képét vésték.

Ugyanebben a fiókban egy feketére lakkozott szentségtartó dobozkát is találtam, amelyet hasonló pornográf képekkel dekoráltak. A kis doboz oldalain és fedelén a színes, kézzel festett képeken a férfiak és nők nem egymással közösültek, hanem sakállal, hiénával, kecskével és kígyóval.

Egy átlagos templomban ilyen formájú dobozban tartják az ostyát. Ebben a dobozban vörös foltos, szénfekete keksz volt.

Az ostyának jellegzetesen finom, kellemes az aromája, ennek a szentségtartó dobozkának a tartalma azonban visszataszító szagot bocsátott ki. Első szippantásra a gyógynövényeket, másodikra meggyújtott gyufát, harmadikra pedig a hányás szagát juttatta eszembe.

A szekrény még számos sátáni eszközt tartalmazott, de nem kutattam tovább, így is eleget láttam.

Nem tudtam felfogni, hogyan képesek felnőtt emberek komolyan venni ezt a Hollywoodból származó, Sátánt imádó, divatos őrületet. A tizenéves fiúkat még megértem, mert ők még befolyásolhatók, de a felnőtteket nem. Még a Robertsonhoz és ismeretlen társaihoz hasonló pszichopatáknak is lehetnek tiszta pillanataik - bármennyire is lenyűgözi őket az erőszak -, amikor fel kéne ismerniük e játékok abszurditását.

Visszatettem az eszközöket a szekrénybe, és bezártam a fiókot.

Ekkor kopogtatás riasztott fel gondolataimból. Halk kopogtatás.

A hálószoba ablakára pillantottam, és azt vártam, hogy egy arcot látok majd az üveg mögött, vagy talán a szomszéd ütögeti az ablakot. De nem, csak a fák árnyékát és a sötét hátsó kertet láttam.

Újra hallottam a kopogást, ezúttal hangosabban. Nem csak három-négy koppintást, hanem apró ütések hangját úgy tizenöt-húsz másodpercen át.

A nappaliban a bejárati ajtó melletti ablakhoz lopóztam, és óvatosan széthúztam a függönyt, de senki sem állt az ajtó előtt.

Mrs. Sanchez Chevyje volt az egyetlen jármű az utcán.

Csak egy szegény, gazdátlan kutya osont az utcán, fülét és farkát behúzva.

Hirtelen eszembe jutott, hogy előző ittlétemkor kiabáló varjak karmának kopogását hallottam a tetőről, ezért szemügyre vettem a tetőt és figyeltem.

Egy perc múlva, amikor már újra csend volt, átmentem a konyhába. Bizonyos helyeken megnyikordult talpam alatt a padló.

Nem gondoltam, hogy épp a konyhában találok valamit, ami segít Gombafej bűntársainak nyomára akadni, de azért itt is átnéztem a fiókokat és szekrényeket. A legtöbb üres volt: csak néhány edényt, poharakat és evőeszközöket találtam.

Végül odaléptem a hűtőhöz, mert Stormy biztosan meg fogja kérdezni, hogy ezúttal találtam-e benne levágott fejeket. Kinyitottam az ajtaját, de csak sört, üdítőt, sonkát, epertortadarabokat, a szokásos élelmiszereket és dobozkákat láttam.

Az epertorta mellett egy átlátszó műanyag zacskóban azonban négy fekete, húszcentis viaszgyertyára bukkantam. Talán azért tartotta őket itt, mert egy légkondicionáló nélküli házban igen gyorsan megpuhulnának és eldeformálódnának.

A gyertyák mellett volt egy címke nélküli üveg, amelyben első pillantásra fogakat véltem felfedezni. Amikor közelebbről is megnéztem, már egészen biztos voltam benne, hogy azok: egy tucatnyi őrlő-, rágó- és szemfogat találtam. Emberi fogak. Legalább öt-hat ember fogai.

Egy ideig döbbenten bámultam az üvegre, és próbáltam elképzelni, hogyan tett szert e különös gyűjteményre, aztán inkább elborzadva csuktam vissza az ajtót.

Ha csak a szokásos élelmiszereket találtam volna a hűtőben, eszem ágában sem lett volna benézni a fagyasztóba, így azonban tovább kutattam.

A fagyasztó a hűtő alsó részében volt. A fiókos rekeszekben két ismerős, élénk rózsaszín-sárga dobozt találtam, amelyben Robertson tegnap délután a diós, mandarinos, narancsos csokoládé fagylaltot vette a Bürke & Bailey's-nél.

E színes dobozok mellett volt még körülbelül tíz, piros fedelű, átlátszatlan doboz. A legfelső dobozok tetején egy kézzel írt címkét találtam, rajta nevek: HEATHER JOHNSON, JAMES DEERFIELD.

Erős késztetést éreztem, hogy levegyem a tetőket, de előbb megnéztem az alsóbb dobozok feliratát is.

LISA BELMONT, ALYSSA RODRIGEZ, BENJÁMIN NADER...

Visszatértem Heather Johnson dobozához. Levettem a piros fedelet, és alatta egy nő melleire bukkantam.

49. fejezet

Szuvenírek, trófeák, tárgyak, amelyek beindítják a képzeletet, és izgalmat hoznak a magányos éjszakákon.

Mintha megégettem volna a kezemet, úgy ejtettem vissza a dobozt a fagyasztóba. Felugrottam, és berúgtam a fiókot.

Elfordultam a hűtőtől, és a konyha másik felében álló mosogatóhoz rohantam. Fölé hajolva küszködtem a hányingerrel.

Életemben elég sok rémes dolgot láttam már, rosszabbat is, mint amit a műanyag dobozban, de a tapasztalat nem tett ellenállóvá e rémségekkel szemben. Az emberi kegyetlenség a mai napig képes kiborítani.

Legszívesebben kezet és arcot mostam volna, de inkább nem nyúltam sem Robertson csapjához, sem szappanjához.

Még kilenc hasonló dobozt láttam a fagyasztóban, amelyeket majd valaki másnak kell kinyitnia. Nekem elment a kedvem attól, hogy a kollekció többi darabját is szemrevételezzem.

A dossziéban, amelyen Robertson neve szerepelt, csupán a naptár augusztus 15-i lapja hevert, amelyről azt hittem arra utal, hogy gyilkosként ezen a napon kezdi meg működését. A fagyasztóban talált bizonyítékok szerint azonban e dossziénak már sokkal vastagabbnak kéne lennie.

Órámra néztem. Tíz óra két perc volt.

A bowlingpályák csak egykor nyitnak. Az első mozielőadást is valamivel egy után kezdik.

Ha profetikus álmom valóban beteljesedik, már csak alig több mint három órám maradt, hogy megtaláljam és megállítsam Robertson bűntársait.

Lecsatoltam övemről a mobilt, és bekapcsoltam. Figyeltem, ahogy a szolgáltató logója megjelenik a kijelzőn.

Porter rendőrfőnök még biztosan nem tért magához. De ha jobban is van, akkor sem lehet ereje, hogy beosztottjainak utasításokat adjon.

Többé-kevésbé minden tisztet ismertem a rendőrségen, de egyik sem ismerte paranormális adottságaimat, és egyik sem volt olyan jó barátom, mint Wyatt Porter.

Ha idehívnám a rendőrséget, megmutatnám nekik, mit rejtenek a dobozok, és sürgetném őket, hogy minden eszközzel próbálják megtudni Robertson társainak a nevét, akkor is biztosan órákba telne, mire eligazodnának az ügyben. S mivel nem osztoznak hatodik érzékemben, és nem könnyen lehetne őket meggyőzni, hogy valóban rendelkezem e különleges képességgel, valószínűleg nem is törnék össze magukat, hogy lépjenek.

Itt tartanának, amíg fel nem tárják a helyzetet. A szemükben ugyanolyan gyanús lennék, mint Robertson, mivel jogtalanul jutottam be a házába. Nyugodtan állíthatnák azt is, hogy én magam tettem a testrészeket a dobozokba, hogy Robertsont bemártsam.

Ha valaha is megtalálják Robertson testét, és ha a főnök netán belehal az operáció utáni komplikációkba, engem egész biztosan letartóztatnak, és a nyakamba varrják a gyilkosságot.

Kikapcsoltam a telefonomat.

Idegesen a falra csaptam, hogy levezessem a frusztrációmat, hiszen nem tudtam, kit keresek, és teljesen egyedül maradtam.

A másik szobában valami összetört: erős puffanást és csörömpölés hangját hallottam. Vakmerőségemben azonnal a lengőajtó felé indultam. Közben próbáltam mobilomat visszacsatolni az övemre, de kicsúszott a kezemből, és a padlón landolt. Otthagytam, és átvágtattam a lengőajtón át a nappaliba.

Az egyik lámpa a földön hevert. Kerámiatalpa összetört, ennek a csörömpölését hallottam.

Feltéptem a bejárati ajtót, de senkit sem láttam sem előtte, sem a kertben, így dühödten bevágtam. Az ajtó csapódásától megremegett a ház, de iszonyú megkönnyebbülést éreztem, mert már nem kellett arra vigyáznom, hogy ne csapjak zajt.

Végigrohantam a házon, hogy megtaláljam a zaj okozóját, de sehol senki.

Pedig biztosan nem a tetőn veszekedő varjak döntötték le a lámpát. Sem a huzat. Sem egy földrengés.

Amikor visszatértem a konyhába, hogy eltegyem a telefonomat, és minél előbb elhagyjam a házat, legnagyobb meglepetésemre Robertsonba botlottam.

50. fejezet

Ahhoz képest, hogy halott, és már nem vesz részt a világ folyásában, Robertson hihetetlen dühvel lépett elém a konyhában. Éppoly haragos volt, mint a Szent Bertalan kertjében. Gombaszerű teste időközben mintha erővel töltődött volna fel, sőt petyhüdt arca és elmosódott vonásai is élesebbé és határozottabbá váltak.

Ingjén nem látszott a golyó ütötte seb, sem a perzselődés jele, sem más folt nem piszkította be. Robertson mintha tagadta volna saját halálát, úgy döntött, nem viseli a halálos sebeket, csak úgy, mint Penny Kallisto, akin szintén csak akkor váltak láthatóvá a fojtogatás jelei, amikor Harlo Landerson, a gyilkosa is jelen volt.

Robertson dúlva-fúlva körözött a konyhában. Ahogy rám nézett, tekintete vadabb volt, mint a sivatagi kutyáké a Suttogó Üstökös Temploma mellett. Gyűlölete láthatóan erősebb volt irányomban, mint az iránt, aki valójában megölte, különben máshol kísértett volna.

Egyre közelebb jött, amikor lehajoltam, hogy felvegyem korábban elejtett telefonomat. De holtában sem aggasztott jobban, mint a templomnál, amikor még azt hittem róla, hogy életben van.

Amikor visszacsatoltam a telefonomat, Robertson megállt előttem. Mint egy torony magasodott fölém. Szemei jeges szürkén és haragosan villogtak.

Pillantásunk találkozott, és én nem kaptam el tekintetemet, mert megtanultam, hogy manapság nem túl bölcs dolog kimutatni a félelmünket.

Arcán még mindig láttam a gombaszerűséget, de valahogy erőteljesebbnek találtam. Mintha meghízott, kitelt volna. Vértelen ajkai visszahúzódtak, ahogy sárgás fogaival rám vicsorgott.

Egyik kezével a nyakam mögé nyúlt.

Penny Kallisto keze száraz volt és meleg, Robertsoné azonban nedves és hideg. Természetesen nem egy valóságos kéz érintése volt ez, hanem egy kísérteté, egy kóbor lélek keze, amelyet csak én éreztem, de tapintása azért sokat elárult lelkéről is.

Bár nem hajoltam el a túlvilági érintés elől, belül összerándultam a gondolattól, hogy ez az őrült időnként eljátszadozott a fagyasztóban tárolt tíz doboz tartalmával. Lehet, hogy időnként felolvasztotta őket, hogy az élvezet még nagyobb legyen, és még élénkebb emlékeket varázsoljon magának a gyilkolásról, miközben csipkedi, simogatja és csókolgatja ezeket a szörnyű mementókat.

Egyetlen lélek - akár jó, akár rossz - sem képes azonban érintéssel kárt tenni egy emberben, hiszen ez itt a mi világunk, nem az övék. Ütéseik áthatolnak rajtunk, harapásaik nyomán sem serken ki vérünk.

Amikor Robertson rájött, hogy nem képes engem megfélemlíteni, levette kezét a nyakamról. Ám haragja ezután még jobban elragadta, arca eltorzult a tébolytól.

Egyetlen módon képes egy kóbor lélek bántani az élőket. Ha jelleme eléggé romboló, és ha a gonosz szolgálatába állítja a szívét mindaddig, amíg gonoszsága visszafordíthatatlanná nem lesz, akkor képessé válik démoni haragja energiáját az élőkre összpontosítani és kitölteni rajtuk.

Az ilyen lényeket hívjuk kopogtató szellemnek. Mint említettem, egyszer már összeakadtam eggyel, s e találkozásnak estek áldozatul vadonatúj hifi-tornyom mellett azok a plakettek is, amelyeket még az iskolai novellaíró-pályázaton nyertem, amelynek zsűrijében Kicsi Ozzie elnökölt.

Ahogy azt a Szent Bertalan templomnál is tette, Robertson feldühödött szelleme most is törni-zúzni kezdett. Hatalmas erejű energia áradt kezeiből, amelytől szinte vibrált a levegő.

Szekrényajtók nyíltak ki és csukódtak be gyors egymásutánban, egyre hangosabban. A polcokról lerepültek az edények és a poharak, amelyek elől alig tudtam kitérni.

Elhajoltam egy repülő borospohár elől, amely belevágódott a tűzhely ajtajába, s darabjai millió irányba repültek. További poharak repültek el mellettem, a falnak, a szekrényeknek és a munkafelületnek vágódva.

A kopogtató szellemeket mindig elvakítja a harag és a tombolás, amelynek sem célja, sem korlátja nincs. Csak így, közvetett módon képesek bántani az embert, és ha szerencsések, egy dobásuk célba talál.

A keményfából készült szekrényajtók ütemes csapkodásától kísérve, Robertson kezével irányította hatalmas erejét. Két szék táncolt az ebédlő asztal mellett, lábaikkal dobolva a linóleumon, néha nekiütődve az asztal lábának.

A tűzhelyen, anélkül, hogy bárki is megérintette volna, elfordult a gázégő négy gombja, és az égőkből magasra csaptak a kékes színű lángok, fénnyel árasztva el az egyébként sötét konyhát.

Éberen figyelve a halálos erejű lövedékeket, távolabb léptem Robertsontól az ajtó felé, amelyen keresztül korábban beléptem a házba.

Egy újabb fiók vágódott ki, amelyből elképesztő összevisszaságban repültek ki az evőeszközök. A fémeszközök a levegőben úszva csörömpöltek, mintha a farkaséhes szellemek mohón kanalaznák és vágnák a láthatatlan vacsorát.

Láttam, hogy a kanalak, villák és kések tömegei felém közelednek - de előbb áthatoltak Robertsonon -, én pedig ekkor oldalt fordultam, és védekezésül magam elé emeltem karjaimat. Az evőeszközök játszi könnyedséggel találtak meg - mint vas a mágnest -, és záporoztak a fejemre. Az egyik villának sikerült megsebesítenie, hegyével teljes erővel a homlokomba vágódott, majd kipattant, és a fejem tetején utat találva a hátam mögött leesett a földre. Csak ekkor mertem leengedni a karomat.

Robertson pedig egyre csak ütötte, markolta és facsarta a levegőt, és mintha eközben ordibált volna is, a konyhában azonban mindebből semmit nem lehetett hallani.

Ekkor kinyílt az öreg fridzsider felső rekesze, és kigurultak belőle a sörös és üdítős dobozok és üvegek, a sonka, az epertorta, és mind egymásra potyogva szétterült a padlón. Felpattant a dobozok kupakja és nyitója, s a sör és az üdítő a földre ömlött.

A hűtő maga is rázkódni kezdett, vadul dülöngélt egyik oldalról a másikra, minduntalan a szekrénynek vágódva. Csörögni kezdtek benne a zöldségtartó kosarak.

Félrerugdostam a szerteszét gurult söröket és a szétszóródott evőeszközöket, és próbáltam minél gyorsabban eljutni az autóbeállóra nyíló ajtóhoz.

Egy óriási robaj ébresztett arra, hogy sebesen csúszva közeledik felém a halál.

Gyorsan balra ugrottam, és szerencsére megcsúsztam egy, a habos sörben úszkáló kiskanálon.

Ha nem csúszom meg, végem, mivel a megfagyasztott testrészekkel teletömött, hatalmas súlyú fagyasztó éppen mellettem haladt el, és olyan keményen vágódott a falba, hogy a járomfák megrepedtek a vakolat alatt.

Ekkor végre ki tudtam menekülni az ajtóbeállóra, és azonnal becsuktam magam mögött az ajtót.

Odabent tovább folytatódott a tombolás, folyamatos csörömpölés hallatszott az ajtó mögül.

Nem hittem, hogy Robertson zaklatott szelleme utánam jön, legalábbis nem ilyen gyorsan. De ha egyszer egy kopogtató szellem elszánja magát a pusztításra, rendszerint nem is hagyja abba mindaddig, amíg teljesen ki nem merül, és zavartan vissza nem tér a purgatóriumi zónába, amely a mi világunk és a következő között húzódik.

51. fejezet

Visszamentem a kis élelmiszerboltba, ahol korábban a koffeintablettát és a Pepsit vettem, hogy újabb kólát, sebhintőport és egy csomag ragtapaszt vásároljak.

A pénztáros elképedt kifejezéssel meredt rám, és még a Los Angeles Timest is félretette, amikor rám került a sor. - Maga vérzik!

Tudtam, hogy az udvariasság mindig, még az ilyen helyzetekben is kifizetődik, bár pillanatnyilag igen rossz hangulatban voltam. Az időm elképesztő sebességgel fogyott, és még most sem tudtam, hogy hívják Robertson társát. Ennek ellenére próbáltam tartani magamat.

- Tudja, hogy vérzik? - kérdezte a férfi ismét.

- Gyanítottam.

- Elég csúnya a sebe.

- Elnézést kérek érte.

- Mi történt a homlokával?

- Eltalált egy villa.

- Egy villa?

- Igen, uram. Bárcsak kanalat használtam volna evésnél!

- Megszúrta magát egy villával?

- Kicsúszott a kezemből.

- Kicsúszott?

- A villa, igen.

- Egy megcsúszó villa? Ki hallott már ilyet?

- Pedig pontosan így történt.

A férfi gyanakodva pillantott rám a szeme sarkából. Úgy gondolta, nem vagyok beszámítható, ezért többet nem is szólt hozzám, csak némán letette elém a visszajárót, aztán újra az újságjába temetkezett.

A férfimosdóban lemostam véres arcomat, megtisztítottam, behintőporoztam, majd leragasztottam a sebet. Ezután visszatértem a Chevyhez. Beültem és elindítottam a motort, azután megittam a kólát.

Az órámra néztem. Már tíz óra negyvennyolc perc volt.

Minden izmom fájt. A szemeim égtek, fáradt voltam és gyengének éreztem magamat. Nem szerettem volna ilyen hátrányos helyzetből indulva szembenézni Robertson gyilkoló barátaival, akik bizonyára többet aludtak az éjjel, mint én.

Két koffeintablettát már bevettem alig egy órával ezelőtt, ezért nem láttam szükségét annak, hogy újabbakat nyeljek le. Az eddigi kettő már így is iszonyúan felfokozta a gyomromban a savtermelődést.

Mivel nem tudtam, ki felé irányítsam lelki magnetizmusomat, találomra elindultam az autóval Pico Mundo utcáin, és reménykedtem, hogy eljutok a megfelelő helyre.

A sivatagi napfénytől fehéren izzott minden, a levegő szinte vibrált. A szélvédőn keresztül is majd' kiégette a szememet a fény. Nem volt nálam napszemüveg, s a hunyorgástól hamarosan megfájdult a fejem.

Céltalanul bolyongtam egyik utcáról a másikra, bízva az ösztöneimben, és hamarosan Shady Ranchen találtam magamat, amely Pico Mundo egyik legújabb lakónegyede. A terület egy évtizeddel ezelőtt még csupán a csörgőkígyók otthona volt, mostanra viszont felső-középosztálybeli emberek népesítették be, akik közül az egyik talán éppen az a pszichopata őrült volt, akit én kerestem.

Leparkoltam a Chevyt apám kocsifelhajtóján, de egy darabig még járattam a motort. Időre volt szükségem, hogy összeszedjem magam, mielőtt becsengetek, hogy találkozzam vele.

E mediterrán stílusban épült házaknak - hasonlóan a benne élőkhöz - nem volt egyénisége. A vörös cseréptetők alatt a díszítetlen, bézs színű falakon minden szabályos volt.

Közelebb hajoltam a műszerfal ventillátorához, lehunytam a szememet, és egy rövid ideig élveztem a hűsítő fuvallatot. Azután leállítottam a motort, kiszálltam, és becsengettem apámhoz.

Ilyenkor délelőtt még valószínűleg itthon van. Egyetlen napot sem dolgozott életében, és ritkán kelt fel kilenc vagy tíz óra előtt.

Apám nyitott ajtót, és meglepetten nézett rám. - Odd, miért nem szóltál, hogy jössz?

- Még magam sem tudtam - mondtam.

Apám negyvenöt éves, magas, jóképű férfi volt, akinek hajában alig bújtak meg ősz hajszálak. Karcsú, atletikus alakjára mindig büszke és hiú volt.

Mezítláb jött az ajtóhoz. Khakiszínű sortja a csípőjére csúszott, láthatóvá téve egészséges, napbarnította bőrét, amelyet olajokkal és krémekkel ápolt.

- Miért jöttél? - kérdezte.

- Fogalmam sincs.

- Nem festesz valami jól - jegyezte meg, és egy lépést hátrált az ajtótól, mert félt a betegségektől.

- Ne aggódj, nem vagyok beteg - nyugtattam meg -, csak iszonyúan fáradt. Nem aludtam. Bejöhetek?

- Épp most fejeztük be a reggelit, ki akarunk feküdni a napra.

Nem tudom, ez meghívás volt-e vagy sem, de én annak fogtam fel. Bementem a hallba, és behúztam magam mögött az ajtót.

- Britney a konyhában van - mondta, és a ház hátsó részébe terelt.

A zsalugáterek zárva voltak, és kellemes árnyékba borították a szobát.

Láttam már a házat jobb megvilágításban is. Az apám igazán szépen rendezte be, végül is ízlése és stílusa az volt.

Jelentős pénzt örökölt, amiből havonta járadékot kapott, az összeg pedig olyan busásan fedezte apám nagystílű életmódját, amelyet sokan megirigyeltek volna.

Bár apámnak sok mindene van, még ennél is többre vágyik. Még a mostaninál is jobban szeretne élni, ezért megtámadta azt a határozatot, amely arra kényszerítette, hogy havi járadékból éljen. Nem járt sikerrel. A szülei bölcsen kizárólag ilyen feltételek mellett íratták rá a vagyonukat. Ha rá tudta volna tenni a kezét a határozatra és a vagyonra, már régóta nincstelen és hajléktalan lenne.

Apám feje mindig tele van hogyan-gazdagodjunk-meg-gyorsan típusú tervekkel, mint ez a mostani „Vegyen földet a Holdon!”, amik sosem jönnek be.

A konyha hatalmas volt, tele az éttermekben szokásos felszereléssel, és minden elképzelhető, főzésnél használatos ketyerével, bár apám hetente kb. egyszer vacsorázik otthon. Jávorfa padló, beépített jávorfa szekrények, lekerekített sarkok, gránitfelületek és rozsdamentes acél gépek tették teljessé az elegáns, ám mégis hívogató környezetet.

Britney is elegáns volt, és a maga módján talán hívogató is, bár nekem égnek áll tőle a hátamon a szőr. Amikor beléptünk a konyhába, épp csípőre tett kézzel álldogált az ablaknál, reggeli pezsgőjét szürcsölte, és unottan bámulta az úszómedence fodrozódó vizét.

Bikinije olyan falatnyi volt, hogy biztosan felizgatná a Hustler bágyadt szerkesztőit, és olyan jól állt rajta, hogy akár a Sports Illustrated címlapjára is felkerülhetett volna benne.

A lány tizennyolc éves volt, de sokkal fiatalabbnak látszott. Ez az apám egyik alapvető elvárása a női nemmel szemben. Barátnői sosem idősebbek húsznál, de mindig fiatalabbnak tűnnek koruknál.

Néhány évvel ezelőtt bajba is került emiatt, amikor együtt élt egy tizenhat évessel, bár ő azt állította, hogy fogalma sem volt, hogy a lány nem nagykorú. Egy drága védőügyvéd és a lánynak, meg szüleinek juttatott szép összeg segítségével végül sikerült elkerülnie a megaláztatást és a börtönt.

Üdvözlés helyett Britney egy mogorva és kelletlen pillantást lövellt felém, aztán gyorsan visszafordult a csillogó medence felé.

A lány neheztel rám, mert azt hiszi, az apám nekem adja azt a pénzt, amit különben rá költene, ennek az aggodalmának azonban nincsen semmi alapja. Apám sosem adott nekem egyetlen centet sem, de ha ajánlana, sem fogadnám el.

Britney is jobban tenné, ha inkább a következő két dolog miatt aggódna: először is azért, mert már legalább Öt hónapja együtt van az apámmal, másodszor pedig azért, mert az apám általában nem jár együtt nőkkel hat-kilenc hónapnál hosszabb ideig. Ráadásul mivel Britney hamarosan betölti a tizenkilencet, apám nemsokára már túl öregnek fogja tartani.

Apám főzött egy friss kávét. Én is kértem egy csészével, magam öntöttem ki, aztán felültem egy bárszékre a pult mellé.

Az apám mindig kényelmetlenül érzi magát a társaságomban. Most is körbe-körbe járkált a helyiségben, elöblítette Britney üres pezsgőspoharát, letörölte a pultot, bár tiszta volt, majd megigazította a székeket a reggelizőasztal mellett.

- Szombaton megnősülök - szólaltam meg.

Közlésem meglepte. Csak rövid ideig éltek házasságban anyámmal, és ő már az esküvő után néhány órával megbánta, hogy elvette. A házasságot nem neki találták ki.

- Azt a Llewellyn-lányt veszed el? - kérdezte.

- Igen.

- Biztos, hogy jól teszed?

- Még sosem voltam semmiben ennyire biztos.

Britney elfordult az ablaktól, és vizslatva végigmért. Pillantása egyáltalán nem dühített fel. Inkább elkeserített, mert anélkül, hogy hatodik érzékemre szükségem lett volna, láttam szemében a boldogtalan jövőt. De azért érzékeltem a pillantásban a fenyegetést is. A lány hangulatember volt, és gyorsan feldühödött. Ráadásul sose kételkedett önmagában, és nem töprengett tetteinek következményein.

Apám kedvelte a szeszélyes nőket, akikben a felszín alatt ott parázslott az időszakosan elnyugvó harag. Minél nyilvánvalóbb volt, hogy hangulatváltozásaik valódi pszichológiai rendellenességre utalnak, annál jobban felizgatták. A veszély nélküli szexualitás nem is volt érdekes számára.

Minden szerelme eleget tett ennek a kívánalomnak. Pedig valójában nem is ő kereste őket, a nők egyszerűen rátaláltak, méghozzá meghatározott időközönként.

Egyszer apám azt mondta nekem, hogy minél szeszélyesebb egy nő, annál jobb az ágyban. Ez volt apám útravalója nekem, amely nélkül szerinte nem élhetek.

- Terhes az a Llewellyn-lány? - kérdezte.

- Nem.

- Túl fiatal vagy még, hogy megházasodj. Ha annyi idős leszel, mint én, már nyugodtan elgondolkodhatsz róla, de addig…

Ezt Britneyhez is címezte, akit sosem fog elvenni. Később a lány mégis úgy emlékszik majd, hogy azt ígérte neki. Ha már kirúgta őt apám, bizonyára foggal-körömmel küzdeni fog vélt jogaiért.

Szerintem apámat az egyik cicababája fogja megcsonkítani vagy kinyírni. Azt hiszem, a szíve mélyén ezt ő is pontosan tudja.

- Mi az ott a homlokodon? - kérdezte Britney.

- Ragtapasz.

- Részegen elestél, vagy mi?

- Valami olyasmi.

- Verekedtél?

- Nem. Munka közben szereztem. Egy villa a bűnös.

- Micsoda?

- Egy villa. Kicsúszott a kezemből, és beleállt a homlokomba.

- Milyen baromságot hordasz itt össze? Be vagy drogozva? - kérdezte a lány.

- Nem, bár rengeteg kávét ittam - ismertem el.

- Egy frászt kávé ez!

- De igen, az. Egész éjjel és délelőtt csak kávét meg kólát ittam, koffeintablettával megspékelve.

- A szombat nem jó. Szombaton nem tudunk ott lenni az esküvőn. Halaszthatatlan programunk van - szólt közbe apám.

- Semmi baj - mondtam. - Megértem.

- Bárcsak előbb szóltál volna.

- Nem gond, nem is reméltem, hogy el tudtok jönni.

- Micsoda idióta az - szólalt meg Britney -, aki az esküvőjét három nappal a ceremónia előtt jelenti be?

- Nyugi, Britney - szólt rá az apám.

A lány azonban nem szállt le a témáról. - A francba, micsoda idióta!

- Erre nincs szükség, kicsim - figyelmeztette apám kedvesen.

- Pedig ez az igazság! - makacskodott a lány. - Mintha nem beszéltük volna meg százszor! Még autója sincs, egy garázsban lakik...

- Egy garázs fölött - helyesbítettem.

- ...ugyanazt a ruhát viseli minden nap, a barátai a város legszerencsétlenebb alakjai, zsaru akar lenni, ezért állandóan körülöttük lóg, egy igazi csődtömeg...

- Nem fogok beszállni ebbe a vitába - jelentettem ki.

-...akkora csődtömeg, hogy még! És idejön beszívva, az esküvőjéről hablatyol, meg valami villáról, ami munka közben beleállt a homlokába! Édes istenem, ki hiszi ezt el?

- Csődtömeg vagyok - mondtam őszintén. - Beismerem és elfogadom. Nincs értelme vitatkozni róla. Ezért nem is haragszom rád.

- Ne mondd ezt, nem vagy csődtömeg - mondta apám, akit meglepett az őszinte hang.

Neki fogalma sincs természetfeletti képességemről. Hétéves koromban, amikor az addig gyenge és változó hatodik érzékem hirtelen megerősödött és állandó tényezővé vált életemben, nem tőle kértem tanácsot e kérdésben.

Elrejtettem előle másságomat részben azért, mert attól féltem, hogy azzal nyaggat majd, mondjam meg neki a nyertes lottószámokat, amire nem vagyok képes. Úgy gondoltam, kiállna velem a nyilvánosság elé, hogy képességemmel tévés műsorokban dicsekedjen, és pénzt csikarjon ki a helyzetből.

- Azt hiszem, már tudom, miért jöttem ide - mondtam, és leszálltam a székről.

Elindultam a konyha ajtaja felé, apám pedig követett. - Bárcsak ne ezt a szombatot választottátok volna!

- Azt hiszem, azért jöttem hozzád, mert nem mertem elmenni anyához - mondtam, mélyen a szemébe nézve.

Britney apám háta mögé lépett, és majdnem csupasz testét apáméhoz nyomta. Átölelte, és karjait apám mellkasára tette, ő pedig hagyta.

- Van valami, amit elnyomok magamban - mondtam inkább magamnak, mint nekik. - Van valami, amit mindenképpen meg kell tudnom. Úgy érzem, valami köze van anyához. Azt hiszem, ő tudja a választ.

- Milyen választ? - kérdezte apám kétkedve. - Pontosan tudod, hogy az anyádnál végképp nincs mit keresned, leginkább a válaszaidat nem.

Britney gonoszul vigyorgott rám apám háta mögül, miközben keze fel-le járt apám izmos mellkasán és lapos hasán.

- Ülj vissza - mondta apám. - Töltök neked még egy kis kávét. Ha valami gondod van, és beszélni akarsz róla, akkor beszéld meg velem.

Britney keze ekkor egészen mélyre szaladt, apám lecsúszott sortjának széle alá. Apám azt akarta, hogy lássam, mekkora vágyat képes ébreszteni ebben a vibrálóan fiatal és csinos nőben. Túl nagy szerepet tulajdonított férfiasságának, s ez a büszkeség annyira áthatotta egész lényét, hogy képtelen volt észrevenni fia mélységes megalázottságát e helyzetben.

- Tegnap volt Gladys Presley halálának évfordulója - mondtam. - Halála után a fia napokig képtelen volt abbahagyni a sírást, és nyilvánosan gyászolta egy teljes évig.

Apám arca kissé mintha elborult volna e mondat hallatán, Britney-t azonban túlságosan is elfoglalta a játék, hogy rám figyeljen. Szemei mohón csillogtak, ahogy keze egyre mélyebbre csúszott apám nadrágjában.

- Szerette az apját is. Holnap lesz Elvis halálának az évfordulója. Azt hiszem, megpróbálom megkeresni, és elmondom neki, milyen szerencsés, hogy megszülethetett.

Kisétáltam a konyhából és a házból is. Apám nem jött utánam, de ezt nem is vártam.

52. fejezet

Az anyám egy gyönyörű, viktoriánus házban lakik, Pico Mundo legrégebbi részében. A házat az apám örökölte szüleitől.

Amikor szüleim elváltak, anyám kapta meg e méltóságteljes rezidenciát, annak minden berendezésével, és jelentős tartásdíjjal együtt, hozzájárulásként a megélhetési költségekhez. Anyám nem ment újra férjhez, és valószínűleg nem is fog, hogy tartásdíját egész életében élvezhesse.

A nagylelkűség nem tartozik az apám legjobb tulajdonságai közé, és a viszonylag kényelmes életet is csupán azért biztosította anyám számára, mert félt tőle. Bár utálta, hogy havi jövedelmének egy részét anyámnak kellett adnia, nem volt bátorsága vele tárgyalni még ügyvédeken keresztül sem. Anyám tehát többé-kevésbé mindent megkapott, amit követelt.

Apám pedig saját nyugalma és biztonsága érdekében fizetett, mivel boldogabb életet kívánt magának. Akkor hagyott el engem, amikor egyéves voltam.

Mielőtt becsengettem, végighúztam tenyeremet a teraszon lógó hintán, hogy megnézzem, tiszta-e. Amíg beszélgetünk, ő majd a hintára ül, én pedig a terasz korlátjára.

Mindig a szabad levegőn találkozunk. Megfogadtam, hogy soha többet nem lépek be a házába, még akkor sem, ha túlélem őt.

Kétszer is megnyomtam a csengőt, de nem jött válasz, ezért a hátsó kertbe mentem.

A ház körül elég nagy kert húzódott, közvetlenül az épület mögött pedig két hatalmas kaliforniai vörösfenyő magasodott, kellemes árnyékot vetve. A terület hátsó részében egy rózsakert helyezkedett el.

Az anyámat a rózsák között találtam meg, kertészkedett. Mintha nem is ebben a korban élne, sárga napozóruhát és színben hozzáillő kalapot viselt.

Bár a kalap széles karimája beárnyékolta az arcát, szépsége még így is szembetűnő volt, mit sem halványult az elmúlt hónapok során, amióta nem láttam.

Tizenkilenc évesen ment hozzá apámhoz, aki akkor volt huszonnégy. Anyám nemrég töltötte be a negyvenet, de akár harmincnak is nézhette az ember.

Az esküvői képeken a tizenkilenc éves lány tizenhatnak látszott, lélegzetelállítóan szép volt, és sokkolóan törékeny. Apám egyetlen későbbi barátnője sem léphetett a nyomába.

Még most, negyvenévesen is versenybe szállhatott volna Britneyvel, sőt, ha egy szobában lettek volna, anyám a napozóruhában, Britney pedig a bikinijében, a legtöbb férfi először biztosan anyámat környékezte volna meg. Könnyen elhitette a férfiakkal, hogy ő az egyetlen nő a világon.

Először nem vette észre, hogy ott állok, de aztán felnézett, és így szólt:

- Odd, drágaságom, biztosan macska voltál egyik előző életedben. Olyan csendesen settenkedtél ide, hogy észre sem vettelek.

- Szia, anya - mondtam mosolyogva. - Gyönyörű vagy!

Mindig szívesen fogadja a bókokat, bár tisztában van kiváló adottságaival.

Ha nem ismerném, talán még szebbnek tartanám, de mivel van némi közöm hozzá, nem csak a szépségét látom.

- Gyere közelebb, kicsim, és nézd meg ezeket a csodálatos bimbókat.

Beléptem a rózsák közé, ahol a kis utcácskát gránitőrlemény borította, amely megcsikordult talpam alatt. A rózsák elképesztően szép színekben pompáztak: a vörös, a harsogó sárga, a rózsaszín, a lila és az őszibarack különféle árnyalatai sorakoztak a kertben.

Anyám adott egy puszit az arcomra, majd rámutatott egy rózsára. - Ez itt a John F. Kennedy. Ugye, milyen különleges?

- Mintha viaszból lenne - feleltem.

- Pontosan. Tökéletes szépségűek, nem gondolod? Szeretem minden rózsámat, de ezek a kedvenceim.

Nekem azonban éppen tökéletességük miatt nem tetszettek. Mesterkéltnek láttam ezeket a virágokat. Titokzatosság és elégedettség rejlett szirmaikban, de ez mind csupán hamis ígéret volt, mivel a rózsa illattalan volt, téli hűvössége és viaszszerű merevsége pedig korántsem a tisztaságot és a szenvedélyt, hanem a halált juttatta eszembe.

- Ez a tied - mondta, és elővett egy metszőollót ruhája zsebéből.

- Ne, kérlek, ne vágd le. Hadd nőjön. Kár lenne rám pazarolni.

- Butaság. Add oda a lánynak, akit szeretsz. Ha szépen adják át, egyetlen szál rózsa jobban kifejezi az ajándékozó érzéseit, mint egy teljes csokor.

Levágott egy huszonöt centis szárú virágot a tőről.

Óvatosan fogtam meg a szálat, nehogy megszúrjanak a tüskék.

Órámra pillantottam, mert úgy éreztem, hogy a napfénytől és a virágok illatától mintha lassabban telne az idő, holott a valóságban hihetetlen sebességgel száguldott. Lehet, hogy Robertson bűntársa éppen most indul rémtette színhelyére.

- Annyira örülök, hogy eljöttél - mondta anyám, ahogy keresztüllépdeltünk a rózsakerten, és megcsodáltuk a virágokat. - Pontosan milyen alkalomból is?

- Nem tudom pontosan. Van egy kis problémám... - mondtam halkan.

- Itt nem beszélünk a problémáinkról. A házamba és annak kertjébe nem teheti be a lábát az aggódás.

Tisztában voltam a veszélyekkel, mindazonáltal úgy döntöttem, mégis veszélyes vizekre evezek. Nem tudtam azonban, hogyan kezdjek neki. Nem volt időm az ő szabályainak megfelelően játszani.

- Van valami, amire emlékeznem kéne, vagy meg kéne tennem - mondtam -, de mintha egy gát nehezítené. Az ösztöneim hoztak ide, mert azt hiszem, te segíthetsz rájönnöm, mi az, amit nem vettem észre.

Nem tudom, mit hámozott ki a szavaim értelméből, mivel apámhoz hasonlóan ő sem tudott természetfeletti képességemről.

Kisgyerekkoromban rájöttem, ha megnehezítem anyám életét, azaz beszámolok neki különleges tehetségemről, azzal akár a halálát is okozhatom. Vagy a sajátomat.

Mindig igyekezett tökéletesen stressztől és vitáktól mentes életet élni. Nem ismer el semmilyen kötelezettséget, és felelősséget is kizárólag maga iránt érzett. Szerinte azonban ez nem önzőség, hanem önvédelem, mivel a világot sokkal erőszakosabbnak tartja annál, amit még tolerálni tud.

Ha annak minden konfliktusával együtt kéne elfogadnia a világot, azonnal összeroppanna, ezért egy kíméletlen autokrata hideg számításával intézi a dolgait, és úgy próbálja megőrizni labilis épelméjűségét, hogy a közömbösség bábját szövi maga köré.

- Talán, ha lenne kedved beszélgetni egy kicsit - mondtam. - Akkor talán rájöhetnék, miért jöttem ide, miért gondoltam, hogy te segíthetsz nekem.

Hangulata egyetlen pillanat alatt képes megváltozni. A rózsák asszonya túl törékeny és gyenge volt, hogy szembenézzen e kihívással, és a naposabbik énje azonnal átadta helyét a haragvó istennőnek.

Anyám összehúzott szemekkel méregetett, száját haragosan összepréselte, mintha ezzel el tudna zavarni. Normális körülmények között ezt el is érte volna, ma azonban nem.

A nap egyre magasabbra hágott az égbolton, közelebb hozva a gyilkolás óráját, én pedig nem mertem visszatérni Pico Mundo utcáira anélkül, hogy kiderítettem volna, kit kell magamhoz vonzanom.

Amikor anyám megértette, hogy pillantása nem űz el, és nem hagyom magára rózsái nyugalmában, jeges hangon megszólalt:

- Fejbe lőtték, ezt te is tudod.

E rejtélyes kijelentés meglepett, de felfedezni véltem benne valami rejtélyes összefüggést az eljövendő atrocitásokkal kapcsolatban, amelyeket reméltem, hogy sikerül megakadályozni.

- Kicsodát? - kérdeztem.

- John F. Kennedyt - mondta, és a róla elnevezett rózsára bökött. - Fejbe lőtték, és kiloccsant az agya.

- Mama - mondtam, bár ritkán használtam e szót a vele folytatott beszélgetésekben -, most másról van szó. Segítened kell. Emberek fognak meghalni, ha nem segítesz.

Ez volt a lehető legrosszabb, amit mondhattam. Nem rendelkezett elegendő érzelmi tartalékkal, hogy felelősséget vállaljon mások életéért.

Kitépte az imént levágott rózsát a kezemből, a földre dobta, és a bimbóra taposott. Azután hátat fordított nekem, és a ház felé indult.

Nem adtam fel. Utána rohantam, és könyörögve kértem, hogy beszélgessen velem, hadd tisztázzam a fejemben kavargó gondolatokat. Kértem, segítsen megérteni, miért vagyok most itt, éppen ebben a végzetes órában.

Anyám azonban sietett, én pedig vele siettem. Mire a hátsó tornác lépcsőihez ért, már szinte futott.

A szúnyoghálós ajtót hangosan bevágta maga mögött, amikor eltűnt a házban. Megálltam a tornácon, nem akartam továbbmenni.

Sajnáltam, hogy zaklatnom kell, de én magam is zaklatott és kétségbeesett voltam.

Bekiáltottam utána az ajtón át:

- Úgysem megyek el! Nem mehetek! Nincs hová mennem!

Nem válaszolt. A hálós ajtó mögött a konyha félhomályba burkolózott, de anyám egészen biztosan beljebb ment a házba.

- Itt leszek a tornácon! - kiáltottam. - Itt várok rád! Egész nap itt leszek, ha kell!

A szívem hevesen kalapált, amikor leültem a tornácon, háttal a konyhaajtónak, a lépcső tetejére.

Tudtam, hogy hamarosan megjelenik majd, kezében a pisztollyal.

53. fejezet

Ott ültem anyám tornácán, azzal bíbelődve, hogy kivegyem ujjamból a rózsa tövisét, és rettenetesen sajnáltam magam, mint gyermekkoromban, ha valami fájdalmat okozott.

Mint kisfiúként, amikor gyakran fájt a fogam, de anyámtól vigaszt nem remélhettem. Ő mindig hívta az apámat, vagy az egyik szomszédot, hogy vigyenek el a fogorvoshoz, míg ő visszavonult hálószobájába, és bezárkózott. Egy-két napig ott keresett menedéket, amíg bizonyosságot nem szerzett arról, hogy már nem bombázom panaszaimmal, amelyeket orvosolnia kell.

A legenyhébb hőemelkedés vagy torokfájás valóságos válsághelyzet volt a számára, amellyel képtelen volt megbirkózni. Hétéves koromban vakbélgyulladást kaptam, és összeestem az iskolában, ahonnan azonnal a kórházba rohantak velem. Ha az állapotom otthon fordul rosszabbra, anyám lehet, hogy hagyott volna meghalni a szobámban, miközben ő olvasmányaival és zenével szórakoztatta volna magát.

Érzelmi szükségleteimet, félelmeimet, örömeimet, kétségeimet, reményeimet, titkaimat és aggodalmaimat mind megtarthattam magamnak, és gondjaimat is kénytelen voltam egyedül megoldani, az ő tanácsai vagy együttérzése nélkül. Csak azokról a dolgokról beszéltünk, amelyek nem kavarták fel őt, és amely kérdésekben nem kellett irányt mutatnia.

Tizenhat éven keresztül egy házban laktunk, de mintha nem ugyanabban a világban éltünk volna, hanem párhuzamos dimenziókban. Gyermekkorom legfőbb jellemzője a fájdalmas magány és a mindennapos küzdelem volt, hogy elkerüljem a lelki ürességet, amelyet a magány még inkább elmélyített.

Azon borongós alkalmakkor, amikor az események folytán párhuzamos világaink véletlenül mégis keresztezték egymást, olyan válsághelyzetek alakultak ki, amelyeket anyám képtelen volt elviselni, és amelyekből nem tudott könnyen megszabadulni. S ilyenkor szinte mindig ugyanahhoz az eszközhöz fordult: a fegyverhez. E rémes alkalmak emléke, és az utánuk következő, mardosó bűntudat következtében az a vélemény alakult ki bennem, hogy a magány sokkal jobb, mintha valamilyen, őt nyugtalanító kapcsolatba kellene vele kerülnöm.

A tövis helyén nem akart elállni a vérzés. Hirtelen zajt hallottam a hátam mögött.

Nem tudtam rávenni magamat, hogy megforduljak, és ránézzek.

- Menj innen - szólalt meg anyám.

- Nem mehetek. Most nem - feleltem.

Karórámra néztem. Tizenegy óra harminckét perc volt. A feszültség mostanra már hatalmasra nőtt bennem.

Anyám hangja színtelen és fáradt volt. Mintha hatalmas súlyt helyeztem volna rá, az egyszerű emberi kedvesség és törődés súlyát, amelyet nem bírt el. - Nem tudom ezt elviselni.

- Tudom, de van valami... valami, amit nem értek... valami, amiben csak te tudsz segíteni.

Leült mellém a tornác lépcsőjére. Két kezébe fogta a pisztolyt, és egy ideig az árnyas kertre célzott vele.

Az anyám nem viccelt, a pisztoly meg volt töltve.

- Nem vagyok hajlandó így élni - mondta. - Nem akarok, és nem is tudok. Az emberek mindig akarnak valamit, a véremet szívják. Ti, mindannyian... egyre kértek, követelőztök, mohók vagytok és telhetetlenek. Amit te akarsz, az olyan mintha élve akarnál eltemetni. Megfulladok a teher alatt.

Évek óta, sőt, talán még soha nem próbáltam meg belőle valamit ilyen intenzíven kipréselni, mint azon a gyűlöletes szerdán. - Az a legelképesztőbb, anya, hogy több mint húsz év eltelt, én pedig a szívem mélyén még mindig érzek irántad szeretetet.

Anyám azonban sem tőlem, sem mástól nem vár szeretetet, mert nem tudja viszonozni. Nem hisz a szeretetben. Fél hinni benne, és a követelésekben, amelyek vele jártak. Ő kizárólag a nem túl energiaigényes rokonlelkűséget akarta, olyan kapcsolatokat, amelyek fenntartásához nincs szükség semmi pluszra. Számára az a tökéletes világ, amelyben egyetlen ember él, és csak akkor kívánja mások társaságát, ha éppen haragban van önmagával.

Különös szeretetmegnyilvánulásom hatására önmaga ellen fordította a fegyvert. A torkának nyomta a pisztoly csövét, és kissé felfelé fordította.

Kemény szavakkal és hideg közönyösséggel bárkit képes eltaszítani, akit akar, de a mi zavaros viszonyunkban ez a módszer nem mindig volt hatásos. Bár ő nem érzi, azért felismeri, hogy létezik közöttünk egy láthatatlan kötelék, és azt is tudja, hogy ezt csupán valami nagyon rettenetes dolog képes elszakítani.

- Van kedved meghúzni a ravaszt? - kérdezte.

Ezúttal is elfordultam, ahogy ilyenkor szoktam.

Éreztem, hogy szívem elszorul, és hatalmas fájdalom ereszkedik rám.

- Nézz rám! Nézz rám, különben hasba lövöm magam, hogy lassan haljak meg, és itt fogok a kíntól vinnyogni előtted!

Remegve fordítottam felé az arcomat.

- Akár te magad is meghúzhatod a ravaszt, te kis szaros! Tökmindegy, hogy melyikünk!

Meg sem tudtam számolni, de már nem is nagyon foglalkoztatott, hogy hányszor hallottam ehhez hasonló szöveget tőle eddig.

Az anyám elmebeteg. A pszichiáterek ennél egészen biztosan kifinomultabb és pontosabb kifejezést is tudnak a betegségére, de számomra ez is elég kifejező.

A terápia és a gyógyszeres kezelések nem bizonyultak hatásosnak. Amikor annak idején, tizennyolc évesen visszautasította a kezelések folytatását, senki nem tiltakozott, senki nem beszélte rá, hogy ne hagyja abba a pszichoterápiát és a gyógyszerek szedését, mert akkoriban még nem voltak kitörései, és szolipszizmustól sem szenvedett, mint a húszas évei elején.

Amikor az apám találkozott vele, még csak szeszélyes volt, és csupán annyira tűnt veszélyesnek, hogy apámat teljesen rabul ejtse. Aztán elkezdődtek hirtelen hangulatváltozásai, és előtört belőle az a könyörtelen, sistergő harag, amit csak akkor tudott kordában tartani, amikor egyedül volt. Amikor világossá vált, hogy anyám állapota súlyosabbra fordult, apám elvált tőle.

Anyám sosem került intézetbe, mert kiváló önuralommal rendelkezik, amikor nem kényszerítik arra, hogy erején felül beszélgetésbe bonyolódjon vagy kapcsolatba kerüljön bárkivel. Erőszakos, öngyilkossággal való fenyegetőzéseit nekem tartogatja, a világnak pedig elragadóbb és racionálisabb arcát mutatja.

Mivel szép jövedelemmel rendelkezik, és dolgoznia sem kell, ráadásul a világtól elvonultan él, Pico Mundóban senki sem ismeri valódi állapotát.

Kivételes szépsége szintén segít abban, hogy titkát megtarthassa, hiszen a legtöbben csupa jót gondolnak azokról, akiket a természet szépséggel áldott meg. Nehéz elképzelni, hogy a fizikai tökéletesség mögött zavarodott elme és zaklatott érzelmek rejtőznek.

Hangja nyers volt, és egyre támadóbban szólt hozzám. - Átkozom az éjszakát, amikor engedtem, hogy az apád megtermékenyítsen!

Mondatai nem döbbentettek meg, hiszen már ezerszer hallottam tőle ennél rosszabbat is.

- Ki kellett volna kapartatnom onnan, és a szemétbe hajítani! De akkor mit nyertem volna a válásunkból? Te voltál az eszközöm!

Amikor ilyen állapotában az anyámra pillantok, sosem látok benne gyűlöletet, csupán gyötrődést, kétségbeesést, sőt rémületet. El sem tudom képzelni a fájdalmat és rettegést, amely benne él.

Csak az a tudat ad megnyugvást, hogy amikor egyedül van, amikor nem kell magából semmit sem adnia, akkor elégedett, talán még boldog is. Szeretném, ha ezt gyakran érezné.

- Vagy hagyd abba a vérem szívását, vagy húzd meg a ravaszt, te kis szemét! - mondta haragosan.

Egyik legkorábbi emlékem, valamikor ötéves koromból, egy esős januári napról maradt meg a fejemben, amikor influenzával nyomtam az ágyat. Amikor nem köhögtem, akkor egyfolytában sírtam, hogy figyeljenek rám, és segítsenek, anyám azonban képtelen volt bármit is tenni értem, sőt a házban sem talált egyetlen zugot sem, ahová elmenekülhetett volna sírásom elől.

Egy idő múlva bejött a szobámba, és lefeküdt mellém az ágyra, ahogyan a legtöbb anya teszi, hogy megnyugtassa gyermekét, nála azonban pisztoly volt. Azzal fenyegetőzött, hogy megöli magát, ha nem fogom be a számat, amitől persze azonnal elcsendesedtem. E fegyelmezőeszköz később is ilyen hatással volt rám.

Azon az éjjelen lenyeltem szomorúságomat és könnyeimet, de begyulladt torkom fájdalmait ez nem csillapította. Anyám úgy fogta fel, hogy köhögésemmel követelőztem, s ettől pánikba esett.

Amikor még öngyilkossággal való fenyegetőzése hatására sem hagytam abba a köhögést, a fegyver csövét a jobb szememhez nyomta. Arra bátorított, hogy próbáljam megkeresni szememmel a csillogó golyót a hosszú, szűk csőben.

Hosszú ideig ott maradt mellettem az ágyon. Azóta számtalanszor kerültem szorult helyzetbe, de sosem éreztem olyan tisztán a félelmet, mint azon az estén.

Most visszatekintve, már nem gondolom, hogy engem vagy magát is meg akarta volna ölni. Ha bennem, vagy másban kárt tenne, éppen arra kárhoztatná magát, amitől mindig is a legjobban rettegett - az emberekkel való kapcsolat felvételére. Tudja, hogy mindenki válaszokat és magyarázatot várna tőle. Az igazságot akarják, bűntudatot akarnak benne kelteni. Túl sokat akarnak majd tőle, és sosem hagyják abba a zaklatását.

Nem tudtam, hogy itt a tornácon újra ellenem fordítja-e a pisztolyt, és ha igen, hogyan reagálok rá. Azért jöttem, hogy provokáljam őt, annak érdekében, hogy tisztábban lássak, bár nem tudtam, pontosan miért, vagy mire jönnék rá, ami segíthetne megtalálnom Robertson társát.

Azután leengedte a pisztolyt a nyakáról a bal mellére, ahogy tenni szokta, mivel a fejbe lőtt golyó szerinte nem hat olyan erősen egyetlen fiúra sem, mint ha az anya a szívébe engedi a lövedéket.

- Ha nem hagysz békén, ha nem hagyod abba a vérem szívását, akkor Isten bizony meghúzom a ravaszt! Azonnal takarodj innen!

Ekkor lelki szemeim előtt megjelent a Robertson mellkasán tátongó seb, épp úgy, ahogyan tizenkét órával ezelőtt láttam.

Próbáltam e makacs emlékképet belefojtani emlékeim mocsarába, ahonnan felmerült. Igen mély ez a mocsár, tele van rengeteg olyan dologgal, amelyek nem sokáig hajlandóak elülni a mélyben.

Hirtelen rájöttem, hogy pontosan ezért jöttem ide: hogy kényszerítsem az anyámat e gyűlöletes rituálé eljátszására, amely kapcsolatunkban központi szerepet játszott, hogy szembe kelljen néznem azzal, ahogyan a mellének szorítja a fegyvert, hogy elforduljak, amennyire tudok, hogy halljam, ahogy a figyelmemet követeli magának... aztán remegve és rettegve összeszedjem magamat, és szembeforduljak vele.

Előző éjjel a fürdőszobában nem volt elég erőm, hogy megvizsgáljam Robertson mellkasán a sebet.

Pedig akkor éreztem, hogy van valami különös benne, és valamit megtudhatok belőle. De elfogott a rosszullét, és visszagomboltam az inget.

Anyám egyre csak előttem hadonászott a pisztollyal, és egyre haragosabban ismételgette:

- Gyerünk, te hálátlan szemét, vedd el! Vedd már el! Lőj le, és legyünk túl rajta, vagy tűnj el innen a francba!

A karórám tizenegy óra harmincöt percet mutatott.

Hangja egyre gonoszabban és háborodottabban csengett. - Egyre csak azt álmodtam, hogy halva születsz meg!

Remegve felálltam, és lassan lementem a lépcsőn.

Mögöttem az anyám szájából szinte fröcsköltek a szavak. - Végig, amíg terhes voltam veled, azon járt az eszem, hogy biztosan meghaltál, és odabent rohadsz a méhemben!

Ahogy távolabb sétáltam tőle, elborított a szégyen pírja.

- Azt reméltem, hogy megdöglesz odabent! - ismételte. - Hónapokon át éreztem rothadó sejtjeidet a hasamban, éreztem, ahogy a méreg szétárad a testemben!

A ház sarkánál megálltam, visszafordultam és még egyszer - reméltem, hogy utoljára - ránéztem. Ő is felállt, lejött a lépcsőn, de nem követett. Jobb kezében ott lógott a pisztoly.

Nem kértem, hogy a világra jöhessek, csak azt akartam, hogy szeressenek.

- Nem tudok mit adni! - mondta anyám. - Hallod, amit beszélek? Semmim sincs, érted? Semmi! Megmérgeztél, tele töltöttél gennyel, rothadással, és tönkretettél.

Mindörökre hátat fordítva neki, végigsiettem a ház mellett az utca felé.

Ha számításba veszem, hogy milyen örökséget kaptam a szüleimtől, és mennyit szenvedtem gyermekkoromban, jogosan gondolkodom el: hogy lehet, hogy én nem vagyok elmebeteg? Vagy talán mégis?

54. fejezet

Gyorsabban hajtottam a megengedettnél, hogy eljussak Pico Mundo határáig, közben pedig próbáltam kiűzni fejemből az összes gondolatot, amely anyai nagyanyámról, Sugars nagyiról kavargott a fejemben.

Anyám és nagyanyám agyamnak két teljesen különböző féltekéjében léteztek, emlékeim olyan területein, amelyeknek semmi közük nem volt egymáshoz. Mivel Pearl Sugarst imádtam, igyekeztem sosem úgy gondolni rá, mint tébolyult anyám anyjára.

A tény azonban, hogy most egyszerre jutottak eszembe, olyan szörnyű kérdéseket vetett fel, amelyekre már régóta kerestem a választ.

Sugars nagyi tudta, hogy lánya mentálisan labilis, sőt mondhatjuk, hogy elmebeteg, és azzal is tisztában volt, hogy anyám tizennyolc évesen abbahagyta a gyógyszerek szedését. Tudatában volt annak, hogy terhessége és a gyermeknevelés felelőssége további terhet jelent majd neki, és talán az elviselhetetlenségig növeli benne a feszültséget.

Ennek ellenére nem lépett közbe, még az én érdekemben sem.

Először is azért nem, mert félt a lányától, s ennek számtalan példáját láttam. Anyám hirtelen hangulatváltozásai és lobbanékony természete megijesztették nagyanyámat, akit rajta kívül senki más nem tudott megfélemlíteni, és aki nem habozott volna nekimenni egy nálánál kétszer nagyobb, rossz külsejű alaknak sem.

Sugars nagyi túlságosan is szerette a szabadságot és a gyökértelenséget ahhoz, hogy letelepedjen, és unokáját felnevelje. Mindig mehetnékje volt, vágyott a legendás városokban lejátszott, izgalmas kártyapartikra, a kalandra és feszültségre, amely évente legalább hat hónapon át távol tartotta Pico Mundótól.

Mentségére szolgáljon, hogy elképzelni sem tudta, anyám milyen szívtelenül és kegyetlenül bánt velem. Nem tudott a fegyverről és a gyermekkoromban mindennapos fenyegetésekről sem.

Erről senki sem tud anyámon és rajtam kívül. Bár Stormynak szinte minden titkomról beszámoltam, ezt még előle is elhallgattam. Csupán Kicsi Ozzie szerez mindenről tudomást, amikor majd e kéziratot elolvassa.

A bűntudat és a szégyen mostanáig arra késztetett, hogy hallgassak a témáról. Ma azonban már elég idős és érett vagyok, hogy tudjam, semmi okom arra, hogy bűntudatot vagy szégyent érezzek, hiszen áldozat voltam. Oly sokáig fogva tartott e két érzelem, hogy valószínűleg életem végéig cipelem majd a súlyát.

Amikor átadom a kéziratot Ozzie-nak, valószínűleg meghalok a megaláztatástól. Nem merek majd a szemébe nézni, amikor ezekről a részekről beszélgetünk.

Az anyámnak sikerült olyan rendkívül életképes vírussal megfertőznie, hogy áldozattá válásomat a párnámnak sem mertem bevallani, hanem inkább magammal vittem az álmok világába minden éjjel anélkül, hogy megtisztultam volna.

Ami Sugars nagyit illeti: el kell most gondolkodnom azon, vajon életvitele és gyakori távollétei, szerencsejáték-szenvedélye és nyughatatlan természete hozzájárulhatott-e anyám súlyos lelki problémáihoz.

Sőt, ami talán még ennél is súlyosabb kérdés, hogy anyám betegsége talán nem is a rossz neveltetés, hanem teljes egészében a genetika következménye. Lehet, hogy Pearl Sugars is ugyanannak a pszichózisnak az enyhébb formájában szenvedett, csak nála sokkal rokonszenvesebb formában jutott kifejeződésre, mint anyámnál.

Az anyám vágya a világtól való hermetikus elzárkózásra talán éppen a nagymamám nyughatatlanságának az ellenpontja. Ez azt sugallja, hogy sok minden, amit Sugars nagyiban kedveltem, csupán ugyanannak a mentális állapotnak a másféle megnyilvánulása volt, amely anyámnál olyan negatív jelleget öltött. Zavar ez a tudat, de nem tudom megmagyarázni, miért, sőt talán nem is fogom megérteni, ha még száz évig élek is.

Amikor tizenhat éves voltam, Pearl Sugars nagymamám megkért, hogy utazzam vele. Akkorra már azzá lettem, ami most vagyok, a halottak látójává, olyan korlátokkal és felelősséggel, amelynek eleget kellett tennem. Nem volt más választásom, mint visszautasítani a kérését. Ha a körülmények úgy hozták volna, hogy vele megyek, egyik helyről a másikra utazgattunk volna, s a napi élet feszültsége és az állandó összezártság talán egy teljesen más és sokkal kevésbé vonzó nőt fedett volna fel előttem.

Hiszem azonban, hogy Sugars nagyiban megvolt a képesség az igazi szeretetre, amely az anyámból hiányzott, és azt is hiszem, hogy ő igazán szeretett engem. E szeretet nélkül egész gyermekkorom elejétől a végéig csupa sivárság lett volna.

Mivel nem sikerült elűzni fejemből e zavaró gondolatokat, rendkívül rossz hangulatban érkeztem a Suttogó Üstökös Templomához.

Leparkoltam a kunyhó előtt, ahol éjjel a három prérikutya meg akart támadni. Most sehol sem láttam őket, nyilván hűvös, sötét odúkban találnak menedéket a nappali hőség elől.

A halott prostituált sem volt sehol. Reméltem, hogy megtalálta az e világból kivezető utat, de kételkedtem benne, hogy az én ügyefogyott tanácsaim és közhelyeim győzték meg arról, hogy továbblépjen.

Elővettem az elemlámpát, egy ollót és egy csomag illatosított egészségügyi kendőt. Különösnek tűnhet, miért hoztam ezeket magammal, de tudtam, hogy szükségem lesz rájuk.

Amikor kiszálltam az autóból, arcon csapott a sivatag forró levegője.

Karórám tizenegy óra ötvenhét percet mutatott.

Amikor beléptem a kunyhóba, hirtelen furcsa szag ütötte meg az orromat.

Bár a sivatagi nap erős sugarai betűztek az ablakon, be kellett kapcsolnom az elemlámpát, mert a helyiségbe nem jutott be elég fény.

A piszkos és szemetes folyosón a negyedik ajtóhoz mentem. Beléptem a rózsaszínűre festett szobába, amely korábban jövedelmező szerelmi fészek volt, ma pedig halottasház.

55. fejezet

Amíg távol voltam, sem kíváncsi emberek, sem dögevő ragadozók nem látogatták meg a helyet. A hulla ott hevert, ahová korábban tettem. A lepel egyik vége szétnyílt, láthatóvá téve a férfi lábát, de a testet egyébként betakarta.

A forró éjszaka és a reggeli hőség felgyorsította a hulla bomlását. A bűz elviselhetetlen volt idebent.

A fojtogató meleg és az orrfacsaró szag arra késztetett, hogy gyorsan kihátráljak a helyiségből, vissza a folyosóra. Egyszerre kapkodtam friss levegő után, és próbáltam leküzdeni hányingeremet.

Nem ezért volt nálam az illatosított kendő, de most feltéptem az egyik zacskót. A nedves kendőnek citromillata volt. Gyorsan összetekertem, és két darabra tépve bedugtam vele az orrlyukaimat.

Bár a számon keresztül lélegezve nem éreztem az oszladozó tetem szagát, mikor visszamentem, újra öklendezni kezdtem.

Vonakodva térdeltem le a hulla mellé. Hogy jobban láthassam, felkapcsoltam az elemlámpát.

Kikötöttem a fűzőt és félretettem. Az olló azonnal átvágta az összetekert lepedő mindhárom rétegét. Nyugodtan és türelemmel dolgoztam, miközben elborzadva gondoltam arra, hogy a halott szeme kinyílik, amikor lehull róla a lepedő.

Amikor az anyag a testről leomlott, először valóban az arcát láttam meg. Túl későn jöttem rá, hogy ha lentről kezdtem volna, csak nyakig kellett volna szétnyitnom a lepelt, és nem kellett volna Robertsonnal farkasszemet néznem.

Az eltelt idő és az istentelen hőség megtette a hatását. Az arc felpuffadt, és sokkal sötétebb lett, mint korábban láttam, de zöldes árnyalat is megjelent rajta. Az ajkak szétnyíltak. A szemeken tejszerű váladék, vékony hályog jelent meg, de még lehetett látni a szem fehérje és az írisz közötti vonalat.

Amikor átnyúltam a halott férfi arca felett, hogy szétvágjam mellkasán a lepedőt, mintha megnyalta volna a csuklómat.

A rémülettől és undortól felkiáltottam, hátrahőköltem, és elejtettem az ollót.

A tetem kitátott szájából ekkor egy fekete valami mászott elő, egy egészen furcsa szerzet, amelynek látványától annyira megdöbbentem, hogy nem is jöttem rá, mi lehet, amíg teljes egészében meg nem jelent előttem. Robertson arcán egy tarantula pók mászott.

Elég gyors voltam ahhoz, hogy ne tudjon belém csípni, amikor kezem fejével leütöttem onnan a pókot. A nyolclábú a padlóra esett, talpra ugrott és elrohant a helyiség túlsó végébe.

Amikor felkaptam az elejtett ollót, annyira remegett a kezem, hogy percekbe telt, mire végre újra munkához tudtam látni.

Egyfolytában azon aggódtam, hogy esetleg újabb csúszómászók jelenhetnek meg a lepel alól, ezért különös körültekintéssel folytattam a munkát. Derékig felnyitottam az anyagot, de szerencsére nem lepett meg újabb nyolclábú ragadozó.

A tarantulával való hirtelen találkozásomkor kipottyant egyik orrlyukamból az illatosított kendő. Mostanra már elillant az illata, így újra éreztem a test bűzét, de csak kevéssé, mivel továbbra is a számon vettem a levegőt.

Minduntalan a sarok felé tekintgettem, ahová a pók menekült, de láttam, hogy már nincs ott. Egy darabig kutattam szememmel a sötétben, aztán megpillantottam a szőrös fenevadat a saroktól valamivel balra, a padló felett úgy egy méterrel, amint lassan mászik felfelé a rózsaszínű falon.

Egyelőre túlságosan remegtem, de az idő szorított, úgyhogy végül, ahogyan a lakásomban is tettem, ezúttal valóban szétnyitottam a halott férfi ingét, de olyan hirtelen, hogy leszakadtak a gombjai.

Amikor végre sikerült elűzni gondolataimból az anyám képét, amint mellkasához szorítja a pisztolyt, végre képes voltam a lámpával a sebre világítani. Közelebb hajoltam és rájöttem, miért is tűnt olyan furcsának.

A lövedék egy tetoválás közepén hatolt be Robertson testébe, közvetlenül a szíve fölött. A fekete téglalap ugyanolyan méretű és alakú volt, mint a meditációs kártya, amelyet a tárcájában találtam. A közepén két vörös hieroglifát láttam.

Szemeim égtek, ideges voltam, és koffein után vágytam, ezért nem tudtam azonnal felfogni, hogy fejjel lefelé nézve mit ábrázolnak a jelek. Ahogy Robertson oldalához léptem, a halott szemei mintha megmozdultak volna, és követtek volna a fehéres hályog alól.

Ismét megkerestem a tarantulát az elemlámpával. Ezúttal a mennyezeten pillantottam meg, amint egyre közelebb mászott hozzám. Amikor rávilágítottam, megmerevedett.

Újra a tetoválásra irányítottam a fénycsóvát, és felfedeztem, hogy a két vörös hieroglifa tulajdonképpen nem más, mint két betű, gótikus cirádákkal díszítve. H...A... A második betűt részben elvitte a golyó, de biztos voltam benne, hogy A.

HA. Nem is szó volt, hanem egy rövidítés. Hála Shamus Cocobolónak, tudtam, hogy mit jelent: Hazugságok Atyja.

Két betű: HA. Korábban már máshol találkoztam e jelekkel, és most megint...

Hirtelen egészen élénken láttam magam előtt Simon Varner rendőrtisztet amint a rendőrségi járőrkocsi volánja mögött ül a bowlingközpont parkolójában, és kihajol hozzánk a letekert ablakon. Erőteljes alkarján ott virított egy bandatetoválás, amelyről azt állította, hogy már zavarja. Nem volt olyan szép munka, mint Robertsoné, semmi hasonlóság nem is volt köztük. Az övé is csupán egy rövidítés volt, nagy fekete nyomtatott betűkkel. H... és még valami. Talán HS.

Elképzelhető, hogy Simon Varner rendőrtiszt, a Pico Mundo-i rendőrség embere, ugyanannak a mesternek a nevét viseli a bal karján?

Robertson az ördög számos neve közül az egyiket viselte, és talán Simon Varner is ugyanahhoz a klubhoz tartozik.

Egyre csak az ördög elnevezései keringtek a fejemben: Sátán, Lucifer, Belzebub, Gonoszság Atyja, Ő Sátáni Felsége, Apollyon, Belial...

Nem jutott eszembe olyan mozaikszó, amely megfejtés lehetne Varner karján a feliratra, de nem volt kétségem afelől, hogy megtaláltam Robertson bűntársát.

A bowlingteremben nem láttam bodachokat Varner körül, Robertson körül viszont annál többet. Ha a rendőr körül is láttam volna a figyelő bodachokat, rájöhettem volna, milyen szörnyeteg is.

Felálltam, az elemlámpával körbepásztáztam a mennyezetet, és közvetlenül a fejem fölött megláttam a pókot.

A tarantulák félénk állatok, nem támadnak emberre. A biztonság kedvéért azonban gyorsan elhagytam a szobát. Hallottam, ahogy a pók a földre huppan, de még időben becsuktam az ajtót. Pólóm szélével letöröltem a szoba ajtajának gombját, majd a bejárati ajtó kilincsét is, aztán gyorsan elhagytam a Suttogó Üstökös Templomát.

56. fejezet

Nem HS, hanem SH. Sötétség Hercege. Ez a rövidítés volt Simon Varner karjára tetoválva. SH. Akkor jutott eszembe, amikor átléptem Pico Mundo városhatárát.

A kosztümös sátánistákat, akik furcsa rituálékat mutatnak be obszcén grafikákkal díszített kehellyel, a legtöbb ember nem tekinti jó szándékúnak. Azokat a férfiakat, akik a gonosz jelmezét öltik magukra, éppoly gyanakodva figyeljük, mint azokat a punkokat, akik rózsaszínre festetik a hajukat vagy átfúratják orrcimpájukat.

Most, hogy már alapos gyanúm volt Robertson bűntársát illetően, bátran bízhattam magamat természetfeletti képességemre, amely elvezet hozzá. Óvatosan hajtottam, mivel különleges magnetizmusom alkalmanként váratlan irányváltásokra késztethet.

Ebben a vadászó állapotban igyekszem csupán érdeklődésem tárgyára összpontosítani - jelen esetben Varnerre -, nem pedig arra, hogy az adott pillanatban hol vagyok, vagy hová tartok.

Ilyenkor tudatosságom kicsit pihen, és váratlan gondolatok kezdenek kavarogni a fejemben, mint most is. Ezúttal anyám nővére, Cymry jutott eszembe, akivel sosem találkoztam.

Anyám szerint Cymry egy csehszlovák férfihoz ment férjhez, akinek Dodd a vezetékneve. Apám azonban állítja, hogy Cymry sosem talált magának férjet.

Bár sem apám, sem anyám szavának nem lehetett tökéletesen hinni, ezúttal gyanítottam, hogy apámnak lehet igaza, és nem létezik nagybátyám sem a csehek földjén, sem máshol.

Apám mindig azt mondta, hogy Cymry őrült, de ezt részletesebben nem volt hajlandó kifejteni. Állításai mindig feldühítik anyámat, aki természetesen tagadja Cymry elmebaját, és létezését Isten ajándékának tekinti.

Amikor először faggattam Sugars nagyit rejtélyes elsőszülöttjéről, nagyanyám könnyekre fakadt, pedig azelőtt sosem láttam sírni. Másnap pedig, még mindig vörös szemekkel, útnak indult, hogy az ország túlsó felén találjon magának pókertársakat.

Második alkalommal, amikor Cymryről kérdeztem, a nagyi láthatóan nagyon megharagudott rám. Korábban sosem neheztelt rám semmi miatt, ezután azonban hűvös és távolságtartó lett. Régebben nem láttam ilyennek, és viselkedése az anyámat juttatta eszembe.

Ettől kezdve nem mertem őt Cymryről faggatni.

Arra gondoltam, hogy talán intézetben van, ahol gyógyszerekkel kezelik, és nem is jöhet ki az épület falai közül. Gyakran eljátszottam a gondolattal, hogy van a világon valahol egy nénikém, aki talán kicsit hasonlít hozzám. Elképzelhető, hogy azért nem hagyott hátra vagyont Sugars nagyi, mert a pénzt, amit a pókeren nyert, azonnal egy számlára utalta, hogy ezzel Cymry kezelését fedezze.

Az apám az évek során igyekezett velem elhitetni, hogy Cymry hatodik érzéke - bármilyen furcsa képességekkel is társult - fizikai mutációt is jelentett. Talán nemcsak azzal ijesztgette az embereket, amit mondott, hanem a külsejével is.

Az újszülöttek gyakran születnek kisebb-nagyobb testi elváltozásokkal. Ozzie szerint nyolcvanezer gyerek közül legalább egy biztosan hat ujjal jön a világra, ahogyan ő is. Közülük sokan élnek Amerikában, mégis ritkán fordul elő, hogy hat ujjú felnőttel találkozzon az ember. Vajon miért? Azért, mert a legtöbb, deformitással született gyermek, rendszerint korán meghal.

Azokat pedig, akik életben maradnak, gyorsan műtétnek vetik alá, hogy fölösleges hatodik ujjuktól megszabadítsák őket. Ezek az emberek ma is köztünk járnak, mondja Kicsi Ozzie, mi pedig azt hisszük, hogy öt ujjuk van, mint nekünk.

Ozzie büszke hatodik ujjára. Azt állítja magáról, hogy két elváltozással bír: az egyik a hatodik ujja, a másik pedig az írásban megmutatkozó tehetsége, amelynek köszönhetően jól és gyorsan ír, műveivel pedig rengeteg olvasót meghódított már.

Időről időre álmodom Cymry nénikémmel, de ezek nem profetikus álmok, hanem vágyakozással és szomorúsággal vannak tele.

Most, tizenkét óra huszonegy perckor ébren álmodom Cymryről, miközben nagyon is a tudatában vagyok annak, hogy rohan az idő, s ettől egyre idegesebb leszek. Reméltem, hogy megtalálom Simon Varnert vagy a bowlingközpontban vagy a multiplex mozi környékén, ahol hamarosan elkezdik vetíteni a délutáni első filmet. És valami mégis a Green Moon bevásárlóközpont felé vonzott.

Az elém táruló látvány szokatlan volt e nyári szerda délutánon: a parkolóban minden hely foglalt volt. Hatalmas plakátok hívták fel az érkező figyelmét a nyári vásárra, amely délelőtt tízkor kezdődött, és egész hétvégén át tart.

Óriási tömeg zsúfolódott össze a plazában!

57. fejezet

Autómmal lassan elindultam parkolóhelyet keresni a bevásárlóközpont előtt. A parkoló autók szélvédőjéről visszaverődött az erős napsugár, és elvakított.

Hatodik érzékem a létesítmény északi feléhez húzott. Hátulról megkerültem az épületet, és sikerült is helyet találnom egy széles, ereszkedő rámpa mellett, amely a földalatti árukirakodóhoz vitt, ahol a kamionok megszabadultak rakományuktól.

Három hellyel arrébb egy fekete-fehér rendőrségi járőrkocsi állt. Rendőr nem volt a közelben.

Ha ez Varner kocsija, a férfi már biztosan odabent van.

Remegni kezdett a kezem. A mobilomon túl kicsik a gombok, ezért csak másodszori próbálkozásra sikerült beütnöm a Bürke & Bailey's számát.

Szólni akartam Stormynak, hogy azonnal hagyja el a munkahelyét, jöjjön ki a bevásárlóközpontból, üljön be autójába és menjen minél messzebbre az épülettől!

Egyre csak csengettem, de Stormy nem vette fel, így letettem a telefont. Talán a fagylaltozóban mégsem kerül Varner útjába, de ha rábeszélem, hogy tűnjön el onnan, éppen a gyilkos karjaiba futhat, amikor az akcióba lép.

Stormyt és engem egymásnak teremtett az ég. Ezt állította a szerencsekártya, amit a Cigány Múmia automatája adott, és amely azóta Stormy ágya fölött lóg bekeretezve.

A logika azt diktálta, hogy ha nem teszek semmit, Stormy is épségben megússza az egészet, ha viszont unszolásomra mégis változtat a tervein, azzal talán más vágányra terelem mindkettőnk sorsát. Bíznom kellett a végzetünkben!

Felelősségem azonban nemcsak abban állt, hogy meg kell mentenem barátnőm életét, hanem Varnert is meg kell állítanom, mielőtt akcióba lép, és valakit megöl.

Most tehát a klasszikus könnyebb-mondani-mint-csinálni helyzetével találtam szembe magamat. Varner zsaru volt, én nem. Nála legalább egy fegyver volt, nálam semmi. Varner magasabb és erősebb is nálam, ráadásul minden lehetséges módon ki van képezve arra, hogy az agresszív polgárokat legyűrje. Egyértelmű volt fölénye, bár egy dologban mégis én nyertem: én rendelkeztem hatodik érzékkel, ő viszont nem.

A pisztolyt, amivel Robertsont lelőtték, az ülésem alá rejtettem még előző éjjel, mert minél előbb meg akartam tőle szabadulni. Most előhúztam, és alaposan megnéztem. Ahogy a tenyeremben tartottam, olyan volt, mintha magával a halállal fogtam volna kezet.

Hamarosan rájöttem, hogyan kell kivenni belőle a tárat, amiben kilenc töltényt számoltam össze. Mindössze az a golyó hiányzott belőle, amit Robertson szívébe lőttek.

Visszatoltam a tárat a pisztolyba, és a helyére kattintottam.

Az anyám pisztolyán volt biztonsági gomb. Egy piros pont jelezte, ha ki volt biztosítva, ezen a darabon azonban semmi ehhez hasonlót nem láttam. Talán beépítették a ravaszba, és kétszer kell meghúzni.

Szívem egyre idegesebben zakatolt.

Letettem a pisztolyt, aztán a telefonommal felhívtam Porter rendőrfőnök mobiljának a számát.

Karla Porter vette fel a harmadik csengetésre. Elmondta, hogy férje még mindig az intenzíven van. Neki is csak naponta háromszor engedélyezik, hogy meglátogassa, alkalmanként öt percre.

- Ébren volt, amikor legutóbb bent jártam, de még nagyon gyenge. A tudatánál volt, és mosolygott is rám. De nem nagyon tudott beszélni. Még altatják, így gyorsítják a gyógyulást. Nem hinném, hogy holnapnál előbb beszélni tudna.

- De rendbe jön, ugye? - kérdeztem.

- Az orvosok azt mondják, és most már én is kezdem elhinni.

- Annyira sajnálom, ami történt. Nagyon szeretem a férjét - mondtam, és hangom megbicsaklott.

- Tudom, Oddie, és ő is tudja. Ő is nagyon szeret téged. Mintha a fia lennél.

- Mondja meg neki, hogy beszéltünk, jó?

- Rendben van.

- Még jelentkezem - ígértem meg Karlának.

A rendőrfőnök tehát nem tudott segíteni. Senkitől nem várhattam segítséget. Csak magamtól.

Az ösztöneim azt súgták, hogy ne vegyem magamhoz a pisztolyt, ezért visszatoltam az ülés alá.

Hatodik érzékem kitűnően működött minden körülmények között, és egyre sürgetőbben éreztem, hogy a rakodórámpához kell mennem. Lementem hát az áruszállítók kirakodóhelyéhez.

58. fejezet

Az alacsony mennyezetű földalatti helyiséget minden oldalról vasbeton falak határolták. Itt volt az üzletközpont dolgozói számára fenntartott parkoló, de itt rakodták ki és vették át az árut is. Olyan nyomasztó hangulat uralkodott idelent, mint egy kriptában.

A megemelt rámpa a hatalmas tér teljes hosszában végigért, és jó néhány ajtó előtt most is rakodtak ki a kamionokból. Az áruház árufelvételénél egyszerre két teherautó állt a rámpa mellett. A teherszállítók sietve pakolták ki árujukat, a zaklatott raktárosok pedig küldték tovább, hogy a holmi minél előbb a bevásárlótérbe kerülhessen.

Elhaladtam a hatalmas láda- és dobozhalmok mellett, amelyek női ruhát, konyhai felszerelést, sporteszközöket, illatszereket, fürdőruhákat és édességeket rejtettek.

Senki nem kérdezte, mit csinálok ott, és az sem tűnt fel, amikor az egyik dobozból kihúztam egy keményfából készült baseballütőt. Elképzelhető, hogy nem lesz rá szükségem, de úgy éreztem, jobb ha magammal viszem, mert később esetleg megbánnám, ha nem lenne nálam.

Edzésben voltam, mivel az iskolában is rendszeresen eljártam baseballozni, és a Pico Mundo Grille-nek is volt csapata, akikkel mostanában rendszeresen játszottam meccseken, bár csak hazai pályán.

Hallottam, hogy mögöttem közeledik egy villástargonca, ezért elléptem útjából, de továbbra sem tudtam, hová tartok.

Lelki szemeim előtt megjelent Simon Varner: kedves arc, álmodozó tekintet, karján a tetoválás. Meg kell találnom a szemetet!

Egy kétszárnyú ajtóban álltam, amely egy hosszú folyosóra nyílt. Sima betonpadló, festett vasbeton falak. Haboztam, aztán jobbra, majd balra pillantottam.

A gyomrom elszorult a félelemtől. Nem bántam volna, ha nagyobb a baseballütőm, és van rajtam golyóálló mellény is, de jobb híján így kellett továbbhaladnom.

A folyosó jobb oldalán nyíló ajtók kisebb helyiségekbe vezettek, amelyeken feliratok álltak:

TUSOLÓK, SZÁLLÍTÁSI IRODA, KARBANTARTÓK.

Kerestem Simon Varner kedves arcát, álmodozó tekintetét, aki a Sötétség Hercege volt. Éreztem, ahogy egyre közelebb húz magához, és csak mentem tovább.

Elhaladtam két férfi, majd egy nő és egy újabb férfi mellett. Egymásra mosolyogtunk, és biccentettünk. Egyikük sem akarta tudni, hová tartok, kihez tartozom, és miért van baseballütő a kezemben.

Hamarosan egy BIZTONSÁGIAK feliratú ajtó elé érkeztem. Megálltam. Éreztem, hogy valami nincs rendben, de közben azt is tudtam, hogy jó helyen vagyok.

Kezemet az ajtó gombjára tettem, de aztán mégsem nyitottam be.

Szinte hallottam, ahogyan Lysette Rains arról beszélget velem a sheriff múltkori kerti partiján, hogy továbbképezte magát, hogy végre körömépítő művészként dolgozhasson.

Fogalmam sem volt, miért jutottak eszembe ezen a helyen Lysette szavai, de a hangja egyre csak kísértett, ahogy a magányról beszél, és arról, hogy a jövő elég félelmetesnek tűnik, ha az ember egyedül van.

Elvettem kezemet a gombról.

Oldalra léptem az ajtó elől.

Szívem majdnem kiugrott a helyéről.

Ösztöneim mindig megsúgják, mit kell tennem, ha pedig azt mondják, Elő az ütővel!, akkor nem kérdezek, hanem teljesítem, amit diktálnak. Két kézzel megragadtam a baseballütőt, felemeltem, és elmormoltam egy imát.

Az ajtó ekkor kinyílt, és egy férfi lépett ki a folyosóra. Fekete csizmát, fekete, kapucnis overallt, fekete símaszkot és fekete kesztyűt viselt.

Akkora puska volt nála, amekkorát csak Arnold Schwarzenegger kezében látni a filmeken. Oldalán legalább tíz póttár lógott.

Ahogy kilépett, először balra nézett. Én jobb oldalt álltam, de valószínűleg azonnal megérezte a jelenlétemet, mert hirtelen megfordult, és rám pillantott.

Erősen lesújtottam az ütővel, és az arcán találtam el.

Meglepett volna, ha nem esik azonnal össze.

A folyosó teljesen kihalt volt.

Fontos volt, hogy minél észrevétlenebb maradjak, ezért megragadtam a férfit, és fegyverével együtt bevonszoltam a biztonságiak helyiségébe. Behúztam az ajtót magam után.

A szobában nagy összevisszaság uralkodott. A földön a felborított székek és összetört kávéscsészék között három biztonsági ember hevert, holtan. Hangtompítós fegyverrel lőtték le őket.

A látvány megdöbbentett. Azért kellett meghalniuk, mert nem értem ide időben.

Tudtam, hogy mindenki haláláért nem lehetek felelős, és hogy nem tudom mindet megakadályozni. Értem, hogy nem cipelhetem a világ súlyát a vállaimon, mint Atlasz, de azért bűntudat gyötört.

Tizenkét hatalmas monitor volt a falon, mindegyik négy képre bontva mutatta, ahogy a kamerák pásztázzák az áruházat. Ahová néztem, mindenhol zsúfolt folyosókat láttam. A kiárusítás egész Maravilla megyéből idevonzotta a vásárlókat.

Letérdeltem a fegyveres mellé, és lerántottam róla a maszkot. Orra betört és vérzett. Bal szeme bedagadt. Hatalmas dudor jelent meg a homlokán.

A férfi azonban nem Simon Varner volt. Bern Eckles hevert előttem, a rendőrfőnök helyettese, aki szintén ott volt a kerti partin, és akit azért hívott meg Porter rendőrfőnök és a felesége, hogy összeboronálják Lysette Rainsszel.

59. fejezet

Robertsonnak nem egy, hanem kettő, sőt akár több társa is lehetett. Valószínűleg szektába tömörültek.

A rendőrfőnök partiján nem láttam bodachokat Bern Eckles körül. Jelenlétük felhívta a figyelmemet Robertsonra, de a társaira nem, ami egyre gyanúsabbá tette az egész ügyet. Mintha tudták volna, milyen képességekkel rendelkezem, és manipulálni akartak volna.

Oldalára fordítottam Ecklest, nehogy saját vérébe és nyálába fulladjon, majd kerestem valamit, amivel összekötözhetem a kezét és a lábát.

Nem hinném, hogy a következő tíz percben visszanyerné az eszméletét, de ha mégis magához tér, biztosan hány majd és fájdalomcsillapítóért könyörög, de úgy legalább nem tudja megragadni fegyverét, hogy visszatérjen küldetése végrehajtásához.

A biztonság kedvéért azért működésképtelenné tettem a helyiség két telefonját és vezetékeikkel összekötöztem Eckles karját a háta mögött, majd a lábát is szorosan összecsomóztam.

Eckles és Varner voltak a Pico Mundo-i rendőrség legfrissebb alkalmazottai, mindketten úgy egy vagy két hónapja léptek szolgálatba. Először Varnert vették fel, aki előkészítette a terepet Ecklesnek.

Robertson San Diegóból költözött Pico Mundó-ba, és megvette a Camp's End-i házat. Ha emlékeim nem csalnak, Varner korábban szintén a San Diego-i körzetben, sőt talán éppen a városban szolgált rendőrként.

Nem tudom, Bern Eckles honnan érkezett hozzánk, de van egy majdnem biztos tippem, hogy ő is San Diegóból.

Ezek hárman számomra megmagyarázhatatlan okokból választották éppen Pico Mundót. Régóta és módszeresen tervezték e lépést.

Amikor elmentem a partira, és arról beszéltem Porter rendőrfőnökkel, hogy talán nem rossz ötlet Robertson körül kissé körülszaglászni, a rendőrfőnök épp Ecklest jelölte ki a feladatra. Robertson attól a pillanattól fogva halálra volt ítélve.

Valószínűleg fél órán belül már el is intézték. Semmi kétség, hogy Eckles telefonált Varnernek a rendőrfőnök házából, Varner pedig meghúzta a ravaszt. Lehet, hogy Simon Varner és Robertson éppen együtt voltak, amikor Varner a telefont kapta.

Miután Ecklest megkötöztem, lehúztam overallja cipzárját, és meggyőződhettem róla, hogy a ruha alatt rendőrségi egyenruháját viselte. A biztonsági őrök egyáltalán nem gyanakodtak rá, amikor belépett.

Biztosan nála volt a fegyver és az overall is a táskában, amely a helyiség padlóján hevert nyitva.

A terve az lehetett, hogy lövöldözni kezd az áruházban, majd amikor a rendőrség megérkezik, valahol leveszi magáról a overallt és a maszkot. Ezután pedig elvegyül rendőrtársai között, mintha ő is a riasztásra érkezett volna.

De még mindig nem értettem, MIÉRT.

Vannak emberek, akik azt állítják, hogy az Úr beszél hozzájuk, másoknak az ördög suttog a fülébe. Ezek a fickók meg úgy gondolták, hogy a Sátán azt parancsolja nekik, lőjék szét a Green Moont?

Vagy talán csak szórakozás volt nekik az egész. A vallásuk elég toleráns a kikapcsolódás legszélsőségesebb formáival szemben is.

Simon Varner még szabadlábon volt. Talán ő és Eckles nem is egyedül jött a bevásárlóközpontba. Fogalmam sem volt, hányan lehetnek egy sátáni szektában.

Az egyik még működő telefonról felhívtam a 911-et, és három gyilkosságot jelentettem be, majd anélkül, hogy válaszoltam volna az ilyenkor szokásos kérdésekre, letettem a telefont. A rendőrség öt perc múlva megérkezik.

Persze lehet, hogy már késő lesz, mert Varner még érkezésük előtt szétlövi a bevásárlóközpontot.

A baseballütő nem tört el. Kitűnő fából készült, de nem biztos, hogy Varner ellen is ilyen szerencsésen tudom majd használni. Bármennyire is féltem a fegyverektől, egy pisztolyra volt szükségem.

A biztonsági monitorok előtt az asztalon hevert Eckles pisztolya, amivel lelőtte az őröket. Láttam, hogy még négy töltény maradt a tárban.

A földön fekvő halottak teste mágnesként vonzotta tekintetemet. Gyűlöltem az erőszakot, és még annál is jobban az igazságtalanságot. Én csupán rendes szakács szeretnék lenni, de a világ ennél jóval többet vár el tőlem.

Lecsavartam a hangtompítót, a pisztolyt pedig a pólóm alatt az övembe dugtam.

Állandóan az anyámat láttam magam előtt, ahogy önmaga ellen fordítja a pisztolyt, és képtelen voltam kiverni a fejemből a jelenetet, amikor gyerekkoromban a szememhez szorította a pisztoly csövét, hátha meglátom benne a fénylő golyót.

Trikóm eltakarta a fegyvert, de nem tökéletesen. Reménykedtem, hogy a vásárlók és az eladók is túlságosan el lesznek foglalva ahhoz, hogy észrevegyék.

Óvatosan résnyire nyitottam az ajtót, hogy kisurranhassak rajta, és azonnal be is csuktam magam után. Egy férfit láttam a folyosón, aki ugyanabba az irányba tartott, amerre nekem is mennem kellett, így feltűnés nélkül elindultam utána.

A férfi jobbra fordult, átment a lengőajtón az áruátvételhez, én pedig elrohantam a lift mellett a lépcsőhöz. Kettesével szedtem a fokokat felfelé.

Valahol ott kellett lennie Simon Varnernek! Vajon merre van ez a kedves arcú, álmodozó szemű, tetovált sátán?

Az első emeleten bementem a lépcsőházból az áruház területére. A raktárban találtam magamat, ahol a polcoknál egy kedves arcú, vörös hajú lány rám köszönt, én pedig a világ legtermészetesebb módján viszonoztam a köszönést, aztán elsiettem az eladótérbe.

A sportosztályon voltam. Lépni alig lehetett az embertömegtől. A felnőttek tülekedtek, a kisebb-nagyobb gyerekek pedig a görkorcsolyákat és a gördeszkákat próbálgatták.

Emberek és emberek mindenütt! Túl sokan zsúfolódtak össze itt, és már szinte fesztiváli volt a hangulat.

Ha Ecklest nem vontam volna ki a forgalomból, amikor kilépett a biztonsági irodából, mostanra már legalább tíz, de az is lehet, hogy ötven ember életét kioltotta volna.

Simon Varner. Magas, erőteljes férfi, izmos tetovált karral. A Sötétség Hercege volt Simon Varner.

Hatodik érzékemtől vezérelve átvágtam az áruház első emeletén, egyenesen a bevásárlóközpont promenádja felé.

Nem vártam, hogy itt találkozom egy újabb fegyveressel. Eckles és Varner bizonyára külön vadászterületet választottak maguknak.

És ekkor, alig tíz lépésre a promenád kijáratától megpillantottam Viola Peabodyt, akinek ebben a pillanatban nővére Maricopa Lane-i házában kellett volna tartózkodnia!

60. fejezet

A születésnapos Levannát és rózsaszínt kedvelő kishúgát, Nicolinát nem láttam anyjukkal. Alaposan megnéztem a körülöttünk állókat, de a lányok valóban nem voltak ott.

Amikor odasiettem Violához, és hátulról megragadtam a vállát, a nő a rémülettől elejtette papírtáskáit.

- Mi a csudát csinálsz te itt? - kérdeztem.

- Odd, te vagy az? Halálra rémítettél!

- Hol vannak a lányok?

- Sharlene-nél hagytam őket.

- Te miért nem vagy velük?

- Mert még nem vettem ajándékot Levannának. Valamit csak kell adnom neki! Ezért a görkoriért ugrottam be.

- Emlékszel az álmodra? - kérdeztem dühösen. - Ez itt a te álmod, Viola!

Viola szemei elkerekedtek. - De már megyek is haza! És különben sem moziban vagyunk!

- Nem a moziban fog megtörténni, hanem ebben a bevásárlóközpontban!

Viola nem kapott levegőt a rémülettől.

- Tűnj el innen azonnal! - sürgettem idegesen - Menj rögtön haza Sharlene-hoz!

Elindult a promenád kijárata felé.

- Ne arra! - húztam vissza. Néhányan felénk fordították fejüket, de mit számított! - Arra nem biztonságos!

- Akkor hova menjek? - kérdezte egyre kétségbeesettebben Viola.

Körülnéztem, és így feleltem:

- Siess arra, az emelet végébe a sportosztályon át! Ott van a raktárhelyiség, nem messze onnan, ahol a korcsolyákat vetted. Menj be a raktárba, és ott bújj el!

Viola elindult, aztán megtorpant és rám nézett. - Te nem jössz?

- Nem.

- Hová mész?

- Vissza.

- Kérlek, ne! - könyörgött.

- Viola, siess!

A nő elrohant a megfelelő irányba, én pedig visszaszaladtam a promenádra.

A Green Moon északi végén voltam, ahol a vízesés a főutca teljes hosszán végigcsobogó patakba zuhogott.

Sötétség és fény váltakozott, mint ahogy Viola álmában is. Az árnyat a patak mentén álló pálmafák vetették.

A promenád második emeletén több száz bodachot láttam gyülekezni a korlát mentén, mind lefelé nézett a nyitott átriumba. Egymásnak préselődtek, izgatottan tolakodtak, nyomakodtak.

Vásárlók tömege töltötte meg a promenád első szintjét, az emberek fecsegve sétáltak fel és le az emeletek között, gondtalanul költve pénzüket, és mit sem sejtve az őket szemmel tartó gonosz lelkek jelenlétéről, akik mohó várakozással figyelték őket.

Hatodik érzékem végigvezetett a főutcán. Egyre gyorsabban és sürgetőbben vonzott valami dél felé, követve a patak csobogását, hogy megtaláljam Simon Varnert.

Nem is több százan voltak a bodachok, hanem több ezren. Még sosem láttam ekkora létszámú hordát, és remélem, nem is fogok többé.

Korábban elképzelni sem tudtam, hová tűntek a városból, hát most megtaláltam a választ. Mind itt zsúfolódtak össze, mert végre eljött az idejük.

Amikor elhaladtam egy lakberendezési bolt mellett, automata gépfegyver ugató ropogása ütötte meg a fülemet. Valahonnan elölről jött.

Az első sorozat rövid ideig, csupán néhány másodpercig tartott, azután hirtelen csend lett.

A vásárlók megdermedtek a félelemtől, aztán kiáltás törte meg a csendet, amelyre még több sikoly válaszolt.

Ezután hangzott fel a második, sokkal hosszabb fegyverropogás.

Rémülten tolongtam tovább dél felé a promenádon. Nehezen tudtam haladni, mert a pánikba esett emberek mind az ellenkező irányba kezdtek rohanni. Mégis sikerült talpon maradnom, és lassan közeledtem a célhoz, ám ekkor felhangzott a harmadik puskasorozat.

61. fejezet

Nem számolok be mindenről, amit ott láttam, képtelen lennék rá. A halottak megérdemlik a nyugalmat.

Pánikba esett emberek sokasága rohant el mellettem, én pedig a szerteszét heverő áldozatok között találtam magamat. A padlón fekvő, jajgató sebesültek és a néma halottak kevesebben voltak, mint gondoltam, de még így is túl sokan. Megláttam köztük a szőke pultosnőt a bowlingteremből munkahelyi egyenruhában... rajta kívül még hárman feküdtek ott. Ők talán ebédelni jöttek a bevásárlóközpontba, munkakezdés előtt.

Alig tudtam megbirkózni a látvánnyal.

Bodachok tucatjai ereszkedtek le a felső szintről, s most a halottak és sebesültek között mászkáltak.

Bár a szívem majd megszakadt, nem tehettem mást, mint maradtam. Ha most elmennék, akár főbe is lőhetném magamat.

A mesterséges tavacska itt volt a közelben. Megpillantottam mellette a padot, ahol Stormy-val eszegettük a cseresznyés-csokis fagyit nemrég.

Ekkor egy férfit láttam meg fekete overallban, fekete álarcban. Olyan volt, mint Simon Varner, és automata fegyvert tartott a kezében.

A rettegő vásárlók közül többen is a pálmafák között rejtőztek el, sőt akadtak, akik a tó vizében reméltek menedéket találni. A legtöbben azonban a környező üzletekbe rohantak be és reménykedtek, hogy elkerüli őket a végzet, vagy ki tudnak lopózni az épületből a hátsó ajtón. Az ablakon át láttam, milyen sokan zsúfolódtak be mindenhol, kiváló célpontként szolgálva a támadónak.

Varner háttal állt nekem, és beterítette lövedékekkel e boltok kirakatait. A Bürke & Bailey's ablakai semmivé lettek.

Minket egymásnak teremtett az ég. Kártyánk is van róla. Sőt, egyforma anyajegyünk is van.

Húsz méterre álltam az őrült sátánistától, és egyre közelebb merészkedtem hozzá. Kezemmel szorítottam a pisztolyt, de arra nem emlékeztem, mikor vettem elő.

Remegett a kezem, ezért két kézzel marokra fogtam a fegyvert.

Akár meg is húzhatod a ravaszt, te kis szaros!

Azon vagyok, anya, éppen azon vagyok!

Varner kiürítette a fegyver megnövelt tárát. Lehet, hogy ez már a második volt, amit ellőtt. Eckleshez hasonlóan, az ő övén ott lógott még jó néhány tartalék tár.

Tíz méterről rálőttem, de elvétettem.

A lövés hangjától a gyilkos megriadt, felém fordult, és kivette fegyveréből az üres tárat.

Újra rálőttem, de megint sikertelen voltam. Hogy lehet, hogy a filmeken mindig eltalálják a célpontot ekkora távolságból? Az egyetlen kivétel talán az, ha a főhősre lőnek, mert őt három méterről sem tudják eltalálni. Simon Varner azonban nem volt hős. Nekem pedig már fogalmam sem volt, mit csinálok.

Varner azonban nagyon is tudta. Új tárat csatolt le az övéről, majd begyakorlott, gyors és higgadt mozdulatokkal tolta a helyére.

A nálam levő pisztolyból Eckles már hat töltényt kilőtt, én kettőt pazaroltam el, tehát még kettő maradt.

Harmadik lövésemet úgy öt méterről adtam le.

Varner bal vállát találtam el, de ő nem esett azonnal össze. Megrázkódott, de összeszedte magát, aztán felemelte géppuskáját.

Hirtelen mindkettőnk köré izgatott bodachok tömege sereglett, akik előlem - a hatodik érzékkel rendelkező, szellemeket látó elől - eltakarták a kilátást, Varner azonban kiválóan célozhatott rám.

Ma már egyszer elgondolkodtam azon, hogy lehet, hogy őrült vagyok. Ebben a pillanatban azonban már nem volt kétségem afelől, hogy valóban bekattantam.

Elindultam felé nagy bátran, áthatolva a bodachok áttetsző tömegén, mindvégig magam előtt tartva a pisztolyt, elszánva magamat arra, hogy az utolsó töltényt semmiképpen nem pazarolom el. Láttam, ahogy Varner magasabbra emeli a fegyvert, és tudtam, hogy rám fog lőni, de még egy lépéssel közelebb mentem, mielőtt meghúztam volna a ravaszt. Egyenesen az arcára céloztam.

Úgy esett össze, mintha a mennyországból hajították volna ki, hogy egyenesen a pokolban landoljon.

Kezéből kiesett a fegyver. Arrébb rúgtam, hogy ne tudja elérni, aztán lehajoltam, és megvizsgáltam, de nem volt kérdés, hogy kilehelte gonosz lelkét.

Saját pisztolyomat is az övé után hajítottam.

A bodachok hirtelen eltávolodtak mellőlem, hogy inkább a földön fekvő halottakkal és haldoklókkal foglalkozzanak.

Hányinger fogott el. A tóhoz rohantam, és letérdeltem mellé, rosszullétem azonban egy pillanat alatt elmúlt. Sírni kezdtem.

A bevásárlóközpontban az emberek lassan fel merték emelni a fejüket.

Remegve, verejtékezve, könnyeimet törölgetve feltápászkodtam, és rettegve attól, ami bekövetkezhet, elindultam a fagylaltozó felé.

Itt is egyre többen tértek magukhoz a döbbenetből, és bizonytalan léptekkel botorkáltak kifelé az üvegcserepeken át.

Stormyt nem láttam közöttük. Talán még időben hátramenekült az irodájába a lövöldözés elől.

Ekkor hirtelen azt éreztem, hogy meg kell fordulnom és néhány lépést tettem a plaza déli végében levő áruház felé. Aztán zavarodottan megálltam. Egy pillanatig azt hittem, hogy csak el akarok futni valami elől, ami a fagylaltozóban vár rám, de nem. Újra éreztem, hogy valami egyre húz maga felé, mint egy mágnes. Már-már kezdtem örülni, hogy befejeztem a küldetést, de nyilvánvalóan nem ez volt a helyzet.

62. fejezet

Ez az áruház sokkal jobb minőségű árukat kínált, mint ahol Viola a görkorcsolyát vette.

Áthaladtam az illatszer- és kozmetikai osztályon, majd az ékszerek mellett.

A fegyverropogás már elhallgatott, a vásárlók és az alkalmazottak azonban még mindig a pultok mögött guggoltak. Voltak, akik kíváncsian felemelték fejüket, amikor elhaladtam mellettük, de aztán újra lehajtották, hogy ne látszódjanak ki a rejtekhely mögül.

Bár nem volt fegyverem, valószínűleg így is elég fenyegetőnek látszhattam. Nem hibáztatom őket azért, mert féltek és elbújtak előlem, hiszen még mindig a könnyeimmel küszködtem, és hangosan beszéltem is. Képtelen voltam leállni, és abbahagyni az értelmetlen hablatyolást.

Fogalmam sem volt, milyen erő húz most maga felé, hol fogok kikötni, nem tudtam, Stormy él-e vagy sem a fagylaltozóban, de követtem a hívó jelet. Testemet minduntalan összerántotta valami, amitől valószínűleg még félelmetesebbnek és idegbajosabbnak látszhattam.

A kedves arcú, álmodozó szemű Varner azonban már nem mosolyog többet. Holtan fekszik a Bürke & Bailey's előtt.

Lehet, hogy most valami olyat kergetek, aminek Varnerhez van köze. Elképzelni sem tudtam, hová tartok, de hallgattam ösztöneimre, és mentem.

Koktélruhák, selyemblúzok, kabátok és táskák között lépkedtem a CSAK ALKALMAZOTTAK RÉSZÉRE feliratú ajtó felé, amely a raktárba nyílt. Közvetlenül az ajtó mögött egy lépcső vezetett lefelé.

Hasonló helyen találtam magamat, mint ahol korábban bejöttem az épületbe, az északi részen. A lépcsők egy folyosóhoz vezettek, ahol elhaladtam az alkalmazottak liftje és egy hatalmas, kétszárnyú ajtó mellett, amely fölött az alábbi feliratot láttam: ÁRUÁTVÉTEL.

Egy raktárban találtam magamat, bár ez nem volt akkora, mint az épület északi végén látott. Itt is dobozokban és raklapokon várták az árucikkek, hogy felszállítsák őket. Számos alkalmazott dolgozott most is a raktárban, bár a munka mintha átmenetileg leállt volna. Idelent biztosan nem hallották a lövéseket, de a hírek gyorsan terjedtek.

Csak egy teherautó állt az átvételi helyiség előtt, amelyen nem volt sem cég név, sem cégjelzés. Elindultam az üres jármű felé.

Amikor odaértem, egy borotvált fejű, bajuszos, pocakos fickó elkapta a karomat. - A magáé ez a kocsi?

Egyetlen szó nélkül kinyitottam a vezető ülés ajtaját, és felmásztam a fülkébe. Nem volt kulcs a nyílásban.

- Hol van a sofőr? - kérdezte ismét a férfi.

Kinyitottam a kesztyűtartót, de üres volt. Semmit nem találtam benne, még az autó papírjait, vagy a Kalifornia állam által megkövetelt biztosítási dokumentumokat sem.

- A műszakvezető vagyok - mondta a termetes férfi. - Maga süket vagy csak a dolgomat akarja nehezíteni?

Gyorsan átnéztem az egész utasfülkét, de semmit nem találtam. Nem úgy tűnt, mintha a munkaeszköze lett volna valakinek ez a kocsi.

Amikor kiszálltam, a műszakvezető rám rivallt:

- Hol van a sofőr? Nem adta ide a menetlevelét, és a csomagtér is zárva van!

A teherautó végéhez mentem, amelynek gördülő ajtaja volt hátul. Az ajtó zárát alaposan bebiztosították.

- Más dolgom is van! Rengeteg szállítmány érkezik ma! - közölte velem. - Nem engedhetem, hogy ez itt álljon!

- Van egy fúrója? - kérdeztem.

- Az meg minek?

- Felfúrni a zárat.

- Nem maga hozta ide ezt a kocsit. A céghez tartozik?

- Rendőr vagyok - hazudtam. - Szolgálaton kívül.

Láttam rajta, hogy nem hisz nekem, aztán a zokogó nőre mutattam, akit körülvettek a munkások. - Hallotta, miről beszélt ott az a hölgy?

- Éppen odaindultam, amikor maga megjelent.

- Két őrült géppuskával lövöldözni kezdett odafent.

A férfi arcából kifutott minden vér.

- Azt talán hallotta, hogy Porter rendőrfőnökre rálőttek tegnap éjjel, ugye? - folytattam.

Egyre növekvő félelemmel tanulmányoztam a hatalmas áruátvevő helyiség mennyezetét. Éppen fölötte volt a háromszintes áruház, ahol rémült emberek százai rejtőznek a fegyveresek elől.

- Lehet, hogy ezek a szemetek még mást is tartogatnak. Sokkal véresebbet, mint a gépfegyver.

- Úristen! Azonnal hozom a fúrót! - mondta, és elrohant az irodája felé.

Mindkét tenyeremmel a teherautó oldalára támaszkodtam, majd homlokomat is nekitámasztottam.

Nem tudom, mit vártam, mit fogok érezni. Tulajdonképpen semmi szokatlant nem tapasztaltam, csak azt tudtam, hogy valami húz, vonz ehhez az autóhoz. Nem a teherautó volt a lényeg, hanem a rakománya.

A műszakvezető pár perc múlva visszatért a fúróval és egy biztonsági szemüveggel. Bedugtam a vezetéket a legközelebbi fali dugóba, a fúró pedig felzúgott.

Amikor belefúrtam a zárba, apró fémdarabkák repültek a levegőbe. Néhány el is találta az arcomat, de nem törődtem vele. Hamarosan átfúrtam a szerkezetet.

Ahogy letettem a fúrót, a távolból kiáltást hallottam:

- Hé! Mi a fenét csinál? Hagyja békén a zárat!

Először nem láttam, honnan jön a hang, aztán észrevettem a férfit. Úgy tíz méterrel a hosszú rámpa mellett, az áruátvételi irodától rohant felénk.

- Ez a sofőr - mondta a műszakvezető.

Sosem láttam a férfit. Biztosan figyelt - lehet, hogy távcsövön keresztül - az alkalmazottak parkolójától, onnan tartotta szemmel az eseményeket.

Megragadtam az ajtó kilincsét, és nagy lendülettel felfelé toltam. Jól be volt olajozva, gyorsan felszaladt.

A teherautó rakterében több száz kilónyi plasztik robbanóanyag volt.

A hátam mögül két lövést hallottam. Az egyik az ajtó keretéről vágódott vissza. Az irodából kiáltozás hallatszott, mire a műszakvezető elrohant.

Hátranéztem. A sofőr nem jött közelebb a rámpától, onnan célzott rám egy pisztollyal, de szerencsére nem lőtt túl jól.

A raktérben a robbanóanyag előtt megpillantottam egy konyhai órát, két elemmel, amelyből mindenféle vezetékek lógtak ki. Két vezeték vége egy rézdugóban végződött, amelyek a szürke robbanóanyagba voltak bedugva.

Egy harmadik lövedék vágódott vissza a teherautóról.

Hallottam, amint a műszakvezető beindít egy villástargoncát.

A férfi nem úgy állította be a robbanószerkezetet, hogy a szállítmány az ajtó nyitásakor robbanjon, hanem három perc múlva.

Ekkor kattanást hallottam: más csak két perc volt hátra.

A negyedik golyó a hátamba fúródott. Nem éreztem azonnal a fájdalmat, csak egy erős lökést, amitől nekitántorodtam a teherautónak, alig néhány centire az időzítőtől.

Talán az ötödik vagy hatodik lövés volt az, amely az egyik robbanóanyag-táblába bevágódott.

De a plasztik csak elektromos ingerre robban.

A detonátor két vezetéke egymástól négy-öt centiméterre volt. Melyik a pozitív és melyik a negatív? Vagy az egyik csak egy pótvezeték, ha az első felmondaná a szolgálatot? Nem tudtam, melyiket kéne kihúznom.

Újabb lövés csapódott a hátamba. A kínzó fájdalom ezúttal mindenemet átjárta.

Zuhanás közben megfogtam mindkét vezetéket, és kicsavartam a robbanóanyagból.

Oldalt estem a földre, arccal a rámpának. A lövész magasabb helyet keresett magának a jobb célzáshoz.

Bár egyetlen lövéssel elintézhetett volna, a férfi hirtelen megfordult, és lerohant a rámpán.

A műszakvezető a targoncával elvágtatott mellettem, és utána ereszkedett a rámpán. Védelmet nyújtott neki a fülkében, hogy a villás részt a magasba emelte.

Nem hittem, hogy a fegyveres a targonca elől menekült. Csak ki akart jutni innen, mert nem látta, mit csináltam a detonátorral. Mindenáron ki akart jutni, mielőtt a teherautó rakománya a levegőbe repül.

Aggódó emberek jöttek oda hozzám.

A konyhai óra még mindig működött. A földön hevert a fejem mellett. Újabb kattanás: egy perc.

A fájdalom lassan kezdett alább hagyni, de hirtelen hideget éreztem. Fáztam.

Emberek térdeltek le mellém, szóltak hozzám, de mintha idegen nyelven beszéltek volna, mert egyetlen szavukat sem értettem.

Milyen különös, hogy a Mojave-sivatagban ilyen hűvösre fordult az idő.

Aztán már az óra ketyegését sem hallottam.

63. fejezet

Stormy Llewellyn és én továbbléptünk a túlélő táborból a három közül a második életünkbe. A következő világban nagyszerű kalandokat éltünk át együtt.

A legtöbb kellemes, romantikus utazás volt egzotikus helyekre, ahol szórakoztató élményekben volt részünk különös szereplőkkel, köztük Indiana Jones, Luke Skywalker, sőt ott volt Cymry nénikém és Elvis is.

Akadtak ennél sötétebb, nyomasztóbb kalandok is, amelyekben csupa mennydörgés kísért, mindenhol a vér szagát éreztük, és olyan helyeken is jártunk, ahol bodachok kísérték utunkat.

Folyamatosan a tudatában voltam annak, hogy Isten és az ő angyalai figyelnek fentről, ennek az új világnak az egéről. Hatalmas, hűvös, zöldes színű arcuk volt, bár valójában csak a szemüket lehetett látni. Akár félelmetesek is lehettek volna, de szeretetet és törődést sugároztak, én pedig mindig próbáltam rájuk mosolyogni, mielőtt eltűntek volna a felhők között.

Lassanként kezdett visszatérni öntudatom, s már annyira jól voltam, hogy megértsem, átestem egy műtéten, és most egy kórházi ágyon fekszem a megyei kórház intenzív osztályán.

Tehát végül mégsem kellett egy következő világba lépnem.

Az Úr és angyalai valójában maszkot viselő orvosaim és az ápolónők voltak, a többi alak pedig csupán a képzeletem szüleménye.

Egy ápolónő jelent meg függönnyel körbevett ágyam mellett, megnézte a szívmonitor jeleit, és azonnal észrevette a változást. Rám nézett, és így szólt:

- Végre, hogy felébredtünk. Meg tudja mondani a nevét?

Bólintottam.

- Akkor kérem, mondja meg, hogy hívják.

Nem tudtam, mennyire gyenge vagyok, amíg meg nem akartam szólalni. Hangom erőtlen volt és fátyolos. - Odd Thomas.

Azután rendbe tette ágyamat, s közben elmondta, micsoda hőstettet hajtottam végre, és megnyugtatott, hogy hamarosan rendbe jövök.

- Stormy? - kérdeztem suttogva.

Alig mertem kiejteni a nevét. Rettegtem attól, mit mondanak majd róla. Annyira kedves nekem e név, és annyira féltettem a tulajdonosát.

A nővér nem értette, mit suttogok. Azt hitte, a torkom miatt panaszkodom, és felajánlotta, hogy ad egy-két korty vizet, de makacsul megráztam a fejem, és minden erőmet összeszedve elismételtem:

- Stormy. Látni akarom Stormy Llewellynt.

A szívem zakatolt. Hallottam szívmonitorom ütemes pittyegését.

A nővér egy orvossal tért vissza, aki megvizsgált, és őszinte meglepetéssel nyugtázta, hogy felébredtem.

Túl gyakran ismételte, mekkora hős vagyok, ezért meg is kértem, hogy hagyja abba.

Összetörtnek és kimerültnek éreztem magamat, de nem akartam elaludni, mielőtt Stormyval találkozom. Megkértem őket, hogy hozzák őt ide.

Nem válaszoltak azonnal kérésemre, ami megijesztett. A szívem hevesen vert, a sebeim erősen lüktettek a fájdalomcsillapítók ellenére.

Az orvosok aggódtak, hogy öt percnyi látogatás is túlságosan kimerít, de addig könyörögtem, amíg végül megengedték neki, hogy bejöjjön az intenzív osztályra.

Elsírtam magamat, amikor megláttam.

Ő is sírt. Milyen szépek voltak fekete szemei!

Túl gyenge voltam, hogy kinyújtsam felé a kezemet, ezért ő csúsztatta be kezét az ágy rácsán, és rátette az enyémre. Ujjaink összekulcsolódtak.

Stormy órákon át ült az intenzív osztály várójában egyenruhájában, amelyet annyira utált. Tetőtől talpig rózsaszínt viselt.

Mondtam neki, hogy ez a legvidámabb ruha, amit az intenzíven eddig láttam. Stormy elmesélte, hogy Kicsi Ozzie is ott van kint, két széket is elfoglal, sárga nadrágot és hawaii mintás inget visel, de Viola és Terri Stambaugh is kint várakoznak.

Amikor megkérdeztem, hogy miért nincs rajta a helyes, rózsaszín sapkája, Stormy meglepetten a fejéhez kapott, mert eddig fel sem tűnt neki, hogy elhagyta a nagy zűrzavarban.

Behunytam a szememet, és a könnyek végigfolytak az arcomon. Keze megszorította az enyémet, ami erőt adott, hogy végre el tudjak aludni.

Később még visszatért öt percre, és amikor azt mondta, hogy el kell halasztanunk az esküvőt, én minden erőmmel tiltakoztam. Ragaszkodom az eredeti időponthoz. Azok után, ami történt, a város egész biztosan félreteszi a bürokráciát, és ha Stormy bácsikája nem hajlandó áthágni az egyház szabályait, hogy a kórházban adjon össze minket, még mindig ott van az anyakönyvvezető.

Reméltem, hogy az esküvő után végre együtt tölthetünk egy szerelmes éjszakát, a házasság azonban sokkal fontosabb volt, mint a beteljesülés. Arra még rengeteg éjszakánk lesz.

Stormy áthajolt a korláton, és szájon csókolt. Ő volt a mindenem, az életem.

A kimerültségtől bármikor képes voltam elaludni. Teljesen elveszítettem az időérzékemet.

A következő látogató Karla Porter volt, aki azután lépett be, hogy egy nővér megemelte az ágyamat, és adott néhány korty vizet. Karla megölelt, megcsókolt, és próbáltunk sírás nélkül beszélgetni, de nem sikerült.

Sosem láttam őt sírni, olyan kemény asszony volt. Annak kellett lennie a férje mellett, most azonban össze volt törve.

Attól féltem, talán a férje állapota fordult rosszabbra, de megnyugtatott, hogy nem. Sőt, elmondta, hogy Portert már másnap reggel kiengedik az intenzívről. Valószínűleg teljesen felépül.

A Green Moonban átélt rémület után azonban minden más lesz, minden megváltozik Pico Mundóban.

Megkönnyebbültem, hogy a sheriff felépül, így nem is foglalkoztam saját sebesüléseimmel. Stormy Llewellyn életben volt, a Cigány Múmia jóslata beteljesülhet végre. Semmi más nem számított.

64. fejezet

Péntek reggel, egy nappal azután, hogy Porter rendőrfőnököt kiengedték az intenzívről, az orvos engem is átvitetett egy másik, egyágyas szobába.

Új szobám szállodai lakosztályhoz hasonlított, ugyanolyan volt, mint amiben lezuhanyoztam, amikor a sheriff ágya mellett virrasztottunk.

Amikor aggodalmamnak adtam hangot a magas költségek miatt, és emlékeztettem az orvosokat arra, hogy csak egy egyszerű szakács vagyok, a kórház igazgatója megnyugtatott, hogy minden költségemet a kórház és a biztosító fizeti.

Mindenki a hősiességemről beszélt, ami egyre jobban zavart, és amivel semmiképpen nem akartam visszaélni, de végül elfogadtam nagylelkű ajánlatukat. A régi szobámba Stormy csak rövid időszakokra tudott bejönni, ide viszont akár be is költözhet, hogy éjjel-nappal velem legyen.

A rendőrség őrt állított az ajtóm elé, mert bár senki nem akart az életemre törni, a médiát nem ártott távol tartani.

A Green Moon Bevásárlóközpontban lezajlott események minden újság címlapjára felkerültek.

Nem akartam napilapot látni, a tévét sem kapcsoltam be.

Épp elég volt mindezt átélni, rémálmaimban ráadásul úgyis újra és újra szembe kellett néznem az eseményekkel.

A jelenlegi körülmények között a szombati esküvő gondolata valóban elhamarkodottnak bizonyult. Az újságírók tudtak a tervünkről, és biztosan mindenhol ott lennének, ezért úgy döntöttünk, egy hónappal elhalasztjuk a nagy eseményt.

Pénteken és szombaton megjelentek a kórházban a barátaim, hogy ajándékokkal és virággal halmozzanak el.

Mennyire örültem, hogy látom Terri Stambaugh-t, mentoromat, aki tizenhat éves korom óta támogat. Nélküle nem lenne sem munkám, sem otthonom.

Viola Peabody a lányai nélkül jött. Elmondta, hogy csak azért van anyja a gyermekeinek, mert én megmentettem. Másnap a lányokat is magával hozta. Kiderült, hogy Nicolina azért imádja annyira a rózsaszínt, mert odavan a Bürke & Bailey's fagylaltjáért. Stormy egyenruhája mindig elbűvölte.

Kicsi Ozzie Szörnyű Chester nélkül érkezett. Amikor ugratni kezdtem a sárga nadrág és a hawaii mintás ing miatt, amit Stormy szerint első nap a váróban viselt, mindent tagadott. Ilyen ruhákban soha nem lenne hajlandó mutatkozni, mert még kövérebbnek látszana bennük, mint egyébként. Végül kiderült, hogy az egész históriát csak Stormy találta ki, hogy engem felvidítson.

Az apám Britneyt is magával hozta a látogatásra. Tele volt ötletekkel, hogyan segít majd nekem a történet megírásában, megfilmesítésében és eladásában, de elküldtem őket.

Anyám nem látogatott meg.

Eljött azonban Rosalia Sanchez, Bertie Orbic, Helen Arches, Poke Barnett, Shamus Cocobolo, Lysette Rains, a Takuda-család és még sokan mások.

Tőlük sok mindent megtudtam a bevásárlóközpontban történtekről. Negyvennégy ember sérült meg a lövöldözésben, tizenkilencen pedig meghaltak.

Mindenki azt mondta, kész csoda, hogy csak ennyien vesztették életüket.

Micsoda világ az, ahol tizenkilenc halott csodának számít!

A helyi, szövetségi és állami szervek is megvizsgálták a teherautóban talált plasztik mennyiségét, és becslésük szerint a teljes áruházat, valamint a bevásárlóközpont déli oldalának jelentős részét a levegőbe repítette volna.

Ha a bomba valóban felrobban, legalább ötszáz, de lehet, hogy ezer ember életét oltotta volna ki.

Bern Ecklesnél is rengeteg ember meggyilkolásához elég muníció volt.

Kórházi lakosztályomban Stormy végignyúlt az ágyon, és fogta a kezemet. Amikor az éjszaka közepén felriadtam, magához ölelt, és elringatott. Megnyugtatóan suttogott a fülembe. Reményt adott.

Vasárnap délután Karla egy kerekesszékben betolta szobámba Porter rendőrfőnököt. Tökéletesen megértette, hogy nem akarok beszélni a médiával, sőt könyvekről, filmről és tévéről sem akarok hallani. Több ötlete is volt, hogyan kéne megtréfálni őket.

Bár Bern Eckles megtagadta a vallomástételt, a nyomozás gyorsan haladt, hála egy Kevin Gosset nevű fickónak, a sofőrnek, akit végül mégis elkapott a villástargoncás ember a bevásárlóközpont rakterében, és aki hajlandó volt mindent kitálalni.

Gosset, Eckles és Varner már régóta rossz úton járt. Tizennégy évesen kezdtek a sátánizmus iránt érdeklődni. Egy ideig csak játék volt számukra az egész, de hamarosan komolyra fordult.

Először tizenöt évesen öltek, és határozottan élvezték. A sátánizmus pedig minden tettüket igazolta. Gosset szerint ez is vallás volt, csak kicsit más.

Tizenhat évesen megesküdtek, hogy rendőrnek szegődnek, mivel a törvény őreinek álarca mögött kitűnően elrejtőzhettek, és mert a buzgó sátánistának kötelessége aláásni a társadalom legfontosabb szervezeteit.

Eckles és Varner végül valóban zsaruk lettek, Gosset pedig tanár. A fiatalok megrontását is fontos feladatuknak tekintették.

A három jó barát tizenhat hónappal korábban találkozott Bob Robertsonnal egy sátánista szektán keresztül. Az a szekta hozzájuk képest csupán pelenkások gyülekezete volt, akik gótikus játékokat játszottak, Robertson azonban azonnal felkeltette az érdeklődésüket, mert az anyja nagyon gazdag volt.

Első ötletük az volt, hogy megölik Robertsont és anyját is, aztán kirabolják őket. De rájöttek, hogy Robertson lelkesen gyűjti a gyilkosságokról szóló híreket, ezért inkább összeálltak vele, tervüket azonban nem vetették el, csak módosították. Megölték az anyját, és az esetet véletlen lakástűznek tüntették fel. Robertson megkapta anyja füleit ajándékba.

A Robertson fagyasztójában talált műanyag dobozok tartalmát tulajdonképpen Eckles, Varner és Gosset hordta össze. Robertsonnak sosem lett volna bátorsága senkit eltenni láb alól, de társai mindenképpen azt akarták, hogy Gombafej is családjuk részének érezze magát.

Robertson pénze tehát ott volt nekik, s ők egyre csak szövögették jobbnál jobb terveiket. Gosset nem emlékezett, kinek a fejéből pattant ki az ötlet, hogy válasszanak ki egy kisvárost, amit pokollá változtathatnak jól kitervelt rémtetteikkel. Számos közösséget megvizsgáltak, végül a se nem túl kicsi, se nem túl unalmas Pico Mundóra esett a választásuk.

Elsődleges célpontjuk a Green Moon Bevásárlóközpont volt. Meg akarták ölni a rendőrfőnököt, hogy ezzel fedezzék a legfőbb katasztrófát, és észrevétlenül a kezükbe kerüljön a műveletek irányítása. Azután jöhet a város teljes elpusztítása.

Bob Robertson azért költözött Camp's Endbe, mert a környéken kitűnően elrejtőzhetett. Ezenkívül pedig bölcsen akarta kezelni a pénzét, amellyel úgy hódolhat szenvedélyének, ahogyan neki tetszik.

65. fejezet

Sebesüléseim nem bizonyultak olyan súlyosnak, mint először gondoltam, így az orvos következő szerdán el is bocsátott a megyei kórházból. Egy héttel a bevásárlóközpontban történtek után már mehettem is haza.

A média kijátszása érdekében azt mondtuk, hogy még egy napig a kórházban tartanak. Porter rendőrfőnök megszervezte, hogy engem és Stormyt egy jelzés nélküli autóval szállítsanak el a kórházból, ugyanabban, amelyből Eckles Stormy lakását szemmel tartotta.

Ha Eckles akkor látta volna, amint elhagyom a lakást, biztosan úgy intézi, hogy Robertson hullájával kapjanak el a saját lakásomban. De mivel hátul surrantam ki, azt gondolta, hogy biztosan ott töltöm az éjszakát a barátnőmmel, így végül abbahagyta a megfigyelést.

Most, amikor kijöttem a kórházból, nem volt kedvem visszamenni a saját lakásomba, Mrs. Sanchez garázsa fölé. Sosem tudnék úgy bemenni a fürdőszobába többé, hogy ne lássam a kádban Robertson hulláját.

A rendőrfőnök és neje nem tartották célszerűnek, hogy Stormy lakásába megyek, mivel a riporterek tudtak a vele való kapcsolatomról. De sem Stormy, sem én nem akartuk elfogadni a Porter-család meghívását. Egyedül akartunk lenni, csak mi ketten. Végül vonakodva, de elvittek Stormy lakásába.

Bár a média folyamatosan próbálkozott, a következő néhány nap maga volt a felhőtlen boldogság. Az újságírók csengettek, kopogtak, de mi nem nyitottunk ajtót. Hiába gyülekeztek az utcán a hiénák, mi néhányszor kikukkantottunk a függöny mögül úgy, hogy ne vegyenek észre. Ketten voltunk, s így akár egy egész hadsereget is távol tudtunk tartani.

Egészségtelen, hizlaló ételeket ettünk, hagytuk, hogy a mosatlan edény felhalmozódjon a mosogatóban, és rengeteget aludtunk.

Mindenről beszélgettünk, kivéve a mészárlást. Megtárgyaltuk a múltunkat, a jövőnket, tervezgettünk és álmodoztunk.

A bodachokról is sokat vitatkoztunk. Stormy meg volt győződve róla, hogy e lények démoni lelkek, a fekete szoba pedig - ami Robertson dolgozójából nyílt - a pokol kapuja volt.

A koszos edények halma egyre csak nőtt. Már minden friss dolgot megettünk, és mivel nem akartunk kimenni az utcára, elkezdtük felenni a konzerveket a kamrából.

A telefon egyfolytában csengett, de hagytuk, hogy mindet az üzenetrögzítő vegye fel. Aztán egy idő múlva lehalkítottuk a hangszórót is, hogy ne halljuk ki mivel akar minket zaklatni, és minden nap végén letöröltem az üzeneteket anélkül, hogy meghallgattam volna.

Éjjel az ágyban átöleltük egymást, csókolóztunk, de sosem mentünk tovább. Minden pillanatnak örültem, amit vele tölthettem, és úgy gondoltam, elég lesz mindössze két héttel elhalasztani az esküvőt az egy hónap helyett.

Az ötödik nap reggelén aztán a rendőrség elhajtotta a riportereket, mondván, zavarják a közösség nyugalmát. Már úgy is menni készültek, mert azt hitték, Stormy és én mégsem vagyunk a házban.

Azon az estén, amikor lefekvéshez készülődtünk, Stormy olyan szépséges dolgot tett, amitől szárnyalni kezdett a szívem, és hinni kezdtem, hogy képes leszek elfelejteni a mészárlást is.

Félmeztelenül jött oda hozzám, megfogta jobb kezemet, tenyeremet felfelé fordította, és ujjával megérintette anyajegyemet. Egy hófehér félhold volt ez, másfél centiméter széles, és úgy három centiméter hosszú egyik csúcsától a másikig.

Stormy anyajegye pontosan olyan volt, mint az enyém, csak barnában, és a jobb mellén volt látható. Ha tenyeremet a mellére helyezem, foltjaink tökéletesen fedik egymást.

Ahogy ott álltunk egymást nézve és mosolyogva, azt mondtam neki, mindig tudtam, hogy az övé tetoválás, de sosem zavart. Attól, hogy ezzel is összetartozásunkat akarta bizonyítani, még jobban szerettem.

Stormy házában megszáll a béke. Itt mindig megszűnik az idő.

Ez az a hely, ahol senki sem bánthat.

Ez az a hely, ahol tudom, mi vár rám az életben, és elégedett vagyok vele.

Ez az a hely, ahol Stormy él, és ahol ő él, ott boldog vagyok én is.

Elaludtunk.

Másnap reggel, épp amikor reggeliztünk, valaki kopogtatott a bejárati ajtón. Amikor mégsem nyitottuk ki, Terri Stambaugh hangját hallottam az ajtó elől. - Én vagyok az, Oddie! Nyisd ki, kérlek! Itt az ideje, hogy kinyisd!

Territől, mentoromtól, soha semmit nem tudtam megtagadni. Amikor kinyitottam az ajtót, láttam, hogy nincs egyedül. Vele jött Porter rendőrfőnök, a felesége Karla, de itt volt Kicsi Ozzie is. Mindenki itt volt, aki ismerte a titkomat.

- Próbáltunk telefonálni - mondta Terri.

- Bocs, nem hallgattam meg az üzeneteket - mondtam. - Az újságírók nem akarnak békén hagyni minket.

Mindenki beljebb jött a lakásba, Kicsi Ozzie pedig becsukta az ajtót.

- Éppen reggeliztünk - mondtam. - Hozhatok valamit?

Porter rendőrfőnök egyik kezét a vállamra tette, komolyan a szemembe nézett, és így szólt:

- Fiam, abba kell ezt hagynod végre.

Karla egy bronzurnát tartott a kezében, és felém nyújtotta.

- Édesem, a halottkém végre kiadta szegényke testét. Itt vannak a hamvai.

66. fejezet

Egy időre valóban megbolondultam, de ez nem meglepő, hiszen az őrültség örökölt betegség a családomban. Sokunk hajlamos elrugaszkodni a valóságtól időnként.

A szívem mélyén már akkor tudtam, amikor Stormy bejött hozzám a kórházba, hogy nem él, hanem halott, aki képtelen továbblépni a következő világba. Az igazság azonban túlságosan fájt, hogy el tudjam fogadni. Stormy halála túl sok lett volna, ha ott rögtön szembenézek vele, talán azonnal meg is ölöm magam.

A halottak nem beszélnek, nem tudom, miért. Én beszéltem hát Stormy helyett az elmúlt egy hét alatt, amit együtt töltöttünk. Elmondtam mindazt, amit úgy gondoltam, ő is el akarna mondani. Szinte olvastam a gondolataiban, mert sokkal közelebb vagyunk egymáshoz, mint a legjobb barátok, vagy akár a szerelmesek. Egymás végzetei vagyunk.

Bekötözött sebeivel nem törődve, Porter szorosan magához ölelt, én pedig utat engedhettem bánatomnak atyai szorításában.

Kicsi Ozzie bevezetett a nappaliba, leültetett a kanapéra, majd ő is mellém ült. A rendőrfőnök is közelebb húzott egy széket, Karla pedig a kanapé karfáján helyezkedett el, mellettem. Terri a földre ült le elém, egyik kezét a térdemre tette.

Az én gyönyörű Stormym kicsit távolabb állt, és figyelt. Szeretet sugárzott az arcáról.

Kicsi Ozzie megfogta a kezemet, és így szólt:

- Tudod, hogy el kell engedned őt, fiam.

Bólintottam, de nem tudtam megszólalni.

Jóval később, amikor e könyv megírása felmerült, Kicsi Ozzie azt a tanácsot adta, hogy könnyed stílusban írjam le az eseményeket. Ezt igyekeztem megfogadni, de néha azért eljátszottam az igeidőkkel is. Gyakran jelen időben írtam a jövőnkről, mintha még mindig együtt lennénk, de a jelen időt többé már nem használhatom.

- Most is itt van, ugye? - kérdezte Kicsi Ozzie.

- Igen.

- Egyetlen pillanatra sem hagyott magadra?

Megráztam a fejemet.

- Mi lesz akkor, ha ő tovább akar menni? Nem akarhatod, hogy örök fogságban tartson a szerelmetek!

- Nem is akarom.

- Ez nem igazságos sem veled, sem vele szemben.

- Megérdemli, hogy átélje a következő kalandokat - mondtam.

- Itt az idő, Oddie - mondta Terri, aki sosem tudott megbékélni elvesztett férje, Kelsey halála miatt.

Bár rettegtem attól az élettől, amit Stormy nélkül kell leélnem, mégis felálltam a kanapéról, és odaléptem hozzá.

A barátaim nem tudták, hol van Stormy, amíg meg nem álltam előtte, és egyik kezemet az arcára nem tettem.

A halottak nem beszélnek, de Stormy ajkait némán formálva, két szót mégis mondott nekem: Nagyon szeretlek.

Megcsókoltam szerelmemet, és egy darabig átölelve a karjaimban tartottam. Arcomat a hajába fúrtam, még utoljára magamba szívtam illatát.

Egy idő múlva egyik kezével felemelte államat, és újra néma szavakat formált: Légy boldog! Tarts ki, életem!

- Találkozunk a következő világban.

A szemei. A mosolya. Mostantól csak az emlékeimben él.

Elengedtem őt. Stormy elfordult és néhány lépést tett. Egyre halványabban láttam. Még visszanézett a válla fölött, kinyújtottam felé a karomat, de akkor semmivé vált.

67. fejezet

Mostanában egyedül élek Stormy lakásában, eklektikusan összeválogatott bútorai között: a régi lámpák selyem lámpaernyői és rojtjai, a karcsú székek és viktoriánus zsámolyok, a Maxfield Parrish-lenyomatok és a színes vázák mindörökre rá emlékeztetnek.

Stormy nem volt gazdag, mindenből a legegyszerűbbet vette meg, és mégis csodás otthont teremtett magának. Lehet, hogy nem volt meg mindenünk, de a legnagyobb gazdagság a lelkünkben rejtőzött.

Az életem kevéssé változott. Még mindig látom a halottakat, és időnként kapcsolatba is kell kerülnöm velük, hogy segítsek nekik továbblépni a következő életbe.

Néha, éjjelente, ha felébredek, hallom Stormy hangját. Keresem őt a szobában, de soha nincs ott. És mégis mindig velem van. Elmesélek neki mindent, ami mostanában történt velem.

Elvis több időt tölt a társaságomban, mint régen. Szereti figyelni, ahogy eszem. Több CD-jét is megvettem mostanában, és sokszor üldögélünk együtt a nappaliban, hogy meghallgassuk a fiatalkori számait. Akkoriban még pontosan tudta, hová tartozik.

Stormy úgy gondolta, azért élünk ezen a világon, hogy tanuljunk, és ha nem tartunk ki minden akadály és fájdalom ellenére, nem leszünk érdemesek a következő élet nagy kalandjainak átélésére. Ezért, hogy egyszer majd újra vele lehessek, minden erőmet összeszedve próbálok kitartani.

A nevem Odd Thomas. Szakács vagyok. Különös életet élek itt Pico Mundóban, az én kicsi világomban. A szívemben béke van.