Dean R. Koontz -A Visszatérõ

E könyvet
Rio és Battista Locatellinek ajánlom,
ennek a két kedves embernek,
akik csak a legjobbat érdemlik...

Elsõ Rész

Az Élõ És A Halott

Az erõk, amelyek életünkre hatnak és formálnak minket, gyakran olyanok, mint a suttogás
egy távoli szobában; izgatóan elmosódott hangok, amelyeket csak nehezen fejthetünk meg.

Charles Dickens

Egy

Kedden hajnalban Los Angeles megremegett. Az ablakok megcsörrentek a keretben. A
pergolákba kiakasztott szélcsengõk vidáman csilingeltek, holott szélcsend volt. Odabent a
házakban az edények leestek a polcról.

A reggeli csúcsforgalom idején az állandóan csak híreket sugárzó KFWB rádió a
földrengéssel indította a híreket. A rengést 4.8-as erõsségûnek mérték a Richter-skála
szerint. A csúcsidõszak végére a hír a harmadik helyre csúszott, egy római terrorista
merénylet és egy ötös baleset mögött a Santa Monica-i sztrádán. Hisz végsõ soron egyetlen
épület sem dõlt össze. Délben már csak egy maroknyi lakos (elsõsorban azok, akik az utóbbi
öt évben költöztek a nyugati partra) tartotta az eseményt szóra érdemesnek ebéd közben.

A férfi a füstszürke Dodge-ban még csak nem is érzékelte a földmozgást. A város
északnyugati peremén járt, dél felé tartott a San Diego-i sztrádán, amikor a föld
megmozdult. Mivel a legerõsebb földmozgást is nehéz megérezni egy mozgó jármûben, csak
akkor szerzett tudomást a dologról, amikor egy országúti étteremben megállt reggelizni, és
hallotta, hogy a vendégek errõl beszélnek.

Azonnal tudta, hogy a földrengésjelzés volt, amit neki szántak. Vagy azért küldték, hogy
jelezzék: Los Angeles-i küldetése sikeres lesz. Vagy azért, hogy kudarc várja. De vajon melyik
üzenet az érvényes?

Ezen törte a fejét, miközben evett. Nagydarab, erõs ember volt -százkilencven centi,
száztíz kiló, színtiszta izom, és több mint másfél órán át evett. Két tojással, húsos
szalonnával, sajttal, pirítóssal és egy pohár tejjel kezdte. Lassan, módszeresen rágott,
tekintetét az ennivalóra szögezte, mintha transzba esett volna tõle. Amikor végzett az elsõ
tányérral, egy tál palacsintát kért és egy újabb pohár tejet. Ezután sajtos omlett következett,
három szelet kanadai sonkával, újabb adag pirítós és narancslé.

Mire megrendelte a harmadik adagot, már róla folyt a szó a konyhán. A pincérnõ, aki
kiszolgálta, vihogó, vörös hajú nõ volt, Helen, de a többi pincérnõ is, ürügyet talált, hogy a
férfi asztala felé kerüljön, és megnézze magának a jó étvágyú vendéget. A férfi tudatában
volt a feléje irányuló érdeklõdésnek, de hidegen hagyta.

Amikor Helentõl a számlát kérte, a nõ megkérdezte tõle: -Maga favágó, vagy ilyesmi?

A férfi felnézett rá és merev arccal rámosolyodott. Bár most volt életében elõször ebben
az étteremben és bár csak másfél órája ismerte Helent, pontosan tudta, mit fog a nõ
mondani. Százszor mondták már neki.

A nõ zavartan kuncogott, de kék szemét egy pillanatra sem vette le a férfiról. -Úgy értem,
maga három ember helyett eszik.
-Azt hiszem, igen.

A nõ a boksz mellett állt, csípõjét az asztalhoz támasztotta, kissé az asztal fölé hajolt,
mintha nem is titkoltan fölkínálkozna. -De a sok étel ellenére...nincs magán egy gramm zsír
sem.

A férfi még mindig mosolygott, de már arra gondolt, milyen lehet a nõ az ágyban. Látta
magát, ahogy megragadja, ahogy beléje hatol, aztán látta, ahogy a kezei a torkára fonódnak
és csak szorítja, szorítja, míg a nõ arca lassan ellilul és szeme kidülled.

A nõ elgondolkodva méregette, mintha azt mérlegelné, vajon a férfi minden vágyát
ugyanilyen elszántan elégíti-e ki, mint ahogy az étel lekötötte. -Maga biztos sokat sportol.
-Súlyt emelek.
-Mint Arnold Schwarzenegger.
-Aha.

A nõnek kecses, finom ívû nyaka volt. A férfi tudta, hogy olyan könnyedén el tudná törni,
mint egy száraz gallyat, s ettõl a gondolattól azonnal jobb kedve lett, átjárta a melegség.
-Milyen erõs a karja! -mondta a nõ csendesen, a hangja tele elismeréssel. A férfin rövid ujjú
ing volt, és a nõ futólag megérintette az ujjával. -Azt hiszem, ha maga súlyt emel, akkor
mindenbõl, amit megeszik, csupa izom lesz.
-Pontosan ez a helyzet -bólintott a férfi. -De az anyagcserém is megvan hozzá.
-Hogyan?
-Sok kalóriát égetnek el az idegeim.
-Maga? Maga ideges?
-Mint egy sziámi macska.
-Nem hiszem el. Fogadok, hogy magát semmi a világon nem idegesíti föl.

Jó kinézésû nõ volt, körülbelül harminc éves, tíz évvel fiatalabb a férfinél és a férfi úgy
képzelte, megkaphatná, ha akarná. Kellene ugyan egy kicsit udvarolni neki, de nem sokat,
épp csak annyit, hogy a nõ meggyõzhesse magát, hogy a férfi levette a lábáról és akarata
ellenére vitte ágyba. Persze ha szeretkeztek, utána meg kellene ölnie. Kést kéne
mélyesztenie csinos mellébe, átvágnia a torkát, és a férfi ezt nem akarta. A nõ nem ér annyit,
hogy vállalja érte a kockázatot. Különben sem volt az esete, soha nem ölt vörös hajúakat.

Jókora borravalót adott a nõnek, majd fizetett a pénztárnál és kiment. A légkondicionált
étterem után a szeptemberi hõség párnaként feszült az arcának. Miközben a Dodge furgon
felé ballagott, tudta, hogy Helen figyeli, de nem nézett vissza rá.

Az étteremtõl egy bevásárló központhoz hajtott, és leállította a kocsit a tágas parkoló
sarkában, egy datolyapálma árnyékában, a lehetõ legtávolabb az üzlettõl. A két ülés között
hátra mászott, leeresztette a bambuszfüggönyt, amely a vezetõfülkét elválasztotta a
rakodótértõl, és elnyújtózott a vastag, de kopott matracon, amely rövid volt neki. Egész éjjel
vezetett a borvidéki St. Helénától. Most, hogy ilyen szépen megpakolta a gyomrát,
elálmosodott.

Négy órával késõbb szörnyû álomból ébredt. Izzadt, remegett, égett és a hideg rázta
egyszerre, egyik kezével a matracba kapaszkodott, másik kezével a levegõt püfölte. Kiáltani
próbált, de a sikoly mintha belefagyott volna a torkába; száraz hörgés csapott ki belõle.

Elõször nem tudta, hol van. A furgon rakterébe csak a bambusz résein szivárgott be valami
fény. A levegõ meleg volt és áporodott. Felült, egyik kezével kitapogatta a kocsi fémfalát,
hunyorogva nézett körül, és lassan rájött, hol van. Ekkor megnyugodott, és visszarogyott a
matracra.

Próbált visszaemlékezni a rémálmára, de nem sikerült. Ez nem is volt szokatlan. Majdnem
minden éjjel szörnyû álmok kínozták, amelyekbõl rémülten, kiszáradt szájjal, hevesen
kalapáló szívvel ébredt; de soha nem tudott visszaemlékezni rá, mi rémítette meg.

Bár most már tudta, hol van, a sötétség zavarta. Lopakodó hangokat hallott a sötétben, a
puha surrogástól égnek állt a szõr a tarkóján, hiába tudta, hogy csak képzelõdik. Felhúzta a
bambusz függönyt, és egy percig csak hunyorgott, míg a szeme alkalmazkodott a fényhez.

Felemelte a halomba kötött teveszõr szövetbõl készült ruhát, amely ott hevert a matrac
mellett. A csomagot barna spárgával kötötték át. Meglazította a csomót, és kiterítette a négy
ruhadarabot, amelyek egymásba voltak csavarva. A halom közepén két nagy kés hevert.
Élesek voltak. Sok idõt töltött a kecses pengék élesítgetésével. Amikor kézbe vette õket,
furcsa, csodálatos érzés járta át, mintha varázskések lettek volna, amelyeket mágikus
energiával töltöttek föl, amely energia most átáramlott belé.

A délutáni nap fényében immár nem vetett árnyékot a pálmafa, ahová beparkolt a Dodgedzsal.
A fény beáradt a szélvédõn, a vállára vetült és megcsillant az acélon; a borotvaéles
szerszám hidegen csillogott.

Ahogy elnézte a pengét, keskeny ajka lassan mosolyra nyílt. Rémálma ellenére az alvás jó
szolgálatot tett. Friss volt, tele önbizalommal. Tökéletesen biztos volt benne, hogy a reggeli
földrengésjelzés volt a számára, hogy minden jól fog menni Los Angelesben. Megtalálja azt a
nõt. A kezébe fogja kaparintani. Még ma. Vagy legkésõbb szerdán. Miközben a nõ sima,
meleg és hibátlan bõrére gondolt, mosolya széles vigyorrá nõtt.

Kedden délután Hilary Thomas bevásárolni járt Beverly Hillsben. Amikor koraeste
hazatért, leparkolt kávébarna Mercedesével az ajtó közelében a körívben futó kocsi feljárón.
Most, hogy a divattervezõk végre újból engedték a nõket nõiesen öltözködni, Hilary végre
megvásárolta az összes ruhát, amelyhez az elmúlt öt évben nem juthatott hozzá az
„öltözködj úgy, mint egy katona" divatláz miatt. Háromszor fordult, mire behordott a
kocsiból mindent.

Amikor az utolsó csomagokat vette magához, hirtelen úgy érezte, hogy figyelik. Kinézett
az utcára. A lebukó nap sugarai ferdén sütöttek a nagy házakra a pálmák között, és mindent
aranyszínûre festettek. Félsaroknyira két gyerek játszadozott a gyepen, a járdán pedig egy
lógó fülû spániel rohangált vidáman. Rajtuk kívül a környék csendes volt és
természetellenesen nyugodt. Két személykocsi és egy szürke Dodge parkolt az utca
túloldalán, de amennyire meg tudta ítélni, nem volt bennük senki.

Néha annyira hülyén viselkedsz, mondta magának. Ki figyelne?

De amikor bevitte az utolsó csomagokat, aztán kijött, hogy beálljon a kocsival a garázsba,
most már megingathatatlan lett az érzése, hogy figyelik.

***

Késõbb, már éjfél körül, Hilary az ágyában ült és olvasott, amikor úgy vélte, zajt hall a
földszint felõl. Félretette a könyvet és fülelt.

Kaparászás. A konyhában, a hátsó ajtó felõl. Közvetlenül a hálószoba alatt.

Felkelt és magára vette a hálóköntösét. Sötétkék selyem köntös volt, amelyet épp aznap
délután vásárolt.

A töltött 32-es automata most is ott hevert az éjjeliszekrény felsõ fiókjában. Hilary
habozott, figyelte a kaparászást, majd úgy döntött, hogy magához veszi a pisztolyt.

Kicsit ostobán érezte magát. Minden bizonnyal nem hallott mást, csak a ház természetes
hangjait. Másfelõl viszont az is igaz, hogy fél éve élt már itt, és soha ilyesmit nem hallott
eddig.

Megállt a lépcsõ tetején, lenézett a sötétbe és megszólalt:
-Ki van ott?

Semmi válasz.

A pisztolyt a jobbjában maga elé tartva lement és átvágott a nappalin; gyorsan kapkodta a
levegõt és képtelen volt úrrá lenni kézremegésén. Minden lámpát felkapcsolt, amely mellett
elhaladt. Miközben a ház vége felé közeledett, mindvégig hallotta a furcsa kaparászást, de
amikor kiért a konyhába és felkattintotta a villanyt, csak a csendet érzékelte.

A konyha ugyanúgy nézett ki, ahogy kellett. Sötétre pácolt fenyõpadló, vörösfenyõ
bútorok, a munkafelületek fehér kerámiával borítva. Érintetlen fehér pult. A mennyezetrõl
alácsüngõ csillogó rézedények. Betolakodónak semmi nyoma, de annak sem, hogy jártak
volna a házban, mielõtt hazaért.

Állt az ajtóban és várta, hogy újból elkezdõdjék a kaparászás.

De semmi. Csak a hûtõ halk zümmögése.

Végül megkerülte a középen álló asztalt és megnézte, zárva van-e a hátsó ajtó. Zárva volt.

Felkapcsolta az udvari világítást, elhúzta a mosogató fölött lévõ ablak függönyét és
kinézett. Odakint hívogatóan csillogott a tizenhárom méteres medence vize. A rózsakert
virágai mintha foszforeszkáltak volna a sötét lombok között. Minden csendes volt és
mozdulatlan.

Csak a ház hangjait hallottam, gondolta magában. Jézusom, kezdek ijedõs vénlánnyá
változni!

Készített magának egy szendvicset, és felvitte magával egy üveg hideg sörrel. A villanyokat
égve hagyta, úgy érezte, hogy ez elriaszt minden betolakodót -ha egyáltalán valaki
ólálkodott a ház körül.

Késõbb viszont ostobán érezte magát, hogy ilyen kivilágítva hagyta a házát.

Hilary pontosan tudta, mi a baja. Rémülete nem más, mint a „nem érdemlem ezt a
boldogságot" kór szimptómája; ezt lélektani állapotot igen jól ismerte. A semmibõl jött, és
most mindene megvolt. Tudat alatt attól félt, hogy Isten felfigyelt rá és úgy döntött: nem
érdemli meg azt, amit kapott. És a kalapács lesújt. Mindent, amit összegyûjtött, porrá zúz és
elragad az ár: a házát, a kocsiját, a folyószámláit... Új élete olyan volt, mint az álom, egy
csodás tündérmese; túlságosan szép, hogy igaz legyen, és semmiképpen nem lehet tartós.

Nem. A francba! Nem és nem! Nem szabad lekicsinyelnie magát és azt hinnie, hogy amit
elért, az csak szerencse volt. Ehhez a szerencsének semmi köze. Egy szenvedésekkel teli
otthonba született, nem tejen és kedvességen nevelkedett, hanem bizonytalanságon és
rettegésen, apja nem szerette, anyja csupán megtûrte, olyan házban nõtt fel, ahol a
keserûség és az önsajnálat elûzött minden reményt; ilyen közegben nem alakulhatott ki az
önbecsülése. Évekig kisebbrendûségi komplexus gyötörte. De ezt már maga mögött tudta terápiára
járt. Már megértette saját magát. Nem hagyhatta, hogy újból elhatalmasodjanak
benne a régi kétségek. A házát, a kocsiját és a pénzét nem vehetik el tõle; mert
megérdemelte. Keményen megdolgozott érte és tehetséges volt. Nem azért kapott munkát,
mert valakinek a rokona vagy a barátja volt; amikor idejött Los Angelesbe, senki nem
ismerte. Senki sem halmozta el pénzzel, csak mert szép. Nap, mint nap szép nõk tömege
érkezett Los Angelesbe, a szórakoztatóiparból megszerezhetõ vagyon és a siker ígérete

vonzotta õket, és ezekkel sokszor rosszabbul bántak, mint a vágómarhákkal. Hilary egy dolog
miatt került a csúcsra: jó író volt, kiválóan értette a szakmát, fantáziadús és energikus
mûvész volt, aki tudta, hogy kell olyan filmet készíteni, amiért örömmel adtak ki pénzt az
emberek. Megdolgozott minden centért, amit kapott, az isteneknek semmi joguk, hogy ezt
most elvegyék tõle.
-Szóval nyugi -mondta fennhangon.

Senki sem akart bejönni a hátsó ajtón. Csak képzelõdött.

Megette a szendvicset, megitta a sört, majd lement a földszintre és lekapcsolta a
villanyokat. Egészségesen és mélyen aludt.

***

A következõ nap volt életének legjobb napja. És egyben a legrosszabb.

A szerda jól kezdõdött. Az égen sehol egy felhõ. A levegõ tiszta, szinte édes. A reggeli
fények olyanok voltak, amilyet csak Dél-Kaliforniában látni, de csak bizonyos napokon.
Kristályos fény volt ez, kemény, mégis meleg, mint a napsugarak egy kubista festményen; az
embernek az volt az érzése, hogy az égbolt bármelyik pillanatban szétnyílik, mint a függöny,
hogy feltárulhasson a mögötte lévõ világ.

Hilary Thomas a délelõttöt a kertjében töltötte. A fallal körülvett félholdnyi terület -a
kétszintes neokoloniál ház mögött -két tucat rózsafajtának adott otthont. Volt itt Frau Kari
Druschki rózsa, Madame Pierre Oger rózsa, Souvenir, de la Maison rózsa, és mindenféle
modern hibridfajta is. A kertben ragyogtak a fehér rózsák, a vörös rózsák, a narancsszínû,
sárga, rózsaszín, bíborvörös, de még zöld rózsák is. Némely virág akkora volt, mint a
csészealj, mások viszont olyan aprók, hogy átfértek volna egy gyûrûn. A bársonyos zöld
gyepen mindenféle színû szirmokat kergetett a szél.

Reggelenként Hilary két-három órát szentelt a virágainak. Bármilyen izgatott lehetett a
kertbe kilépve, mindig teljesen nyugodtan és békésen távozott onnan.

Könnyedén meg tudott volna fizetni egy kertészt. Még mindig rendszeresen érkezett a
jogdíja elsõ sikeres filmje, az Arizona vándora után, amely pedig több mint két éve került a
mozikba, és fantasztikus sikert aratott. Új filmje, a Hideg szív nem egészen két hónapja van
mûsoron és ígéretesebb siker, mint az Arizona. Ez a tizenkét szobás ház Westwoodban, Bel
Air és Beverly Hills között, rengeteg pénzbe került, fél éve mégis ki tudta fizetni az egészet
készpénzben. Filmes körökben Hilaryt csak „forró forgatókönyvíróként" emlegették. Es õ
pontosan így is érezte magát. Mint aki lángol. Tele volt tervekkel, potenciállal. Fantasztikusan
jó érzés volt ez. Félelmetesen sikeres forgatókönyvíró volt, aki akár egy tucat kertészt is
felfogadhat, ha akar.

Mégis õ maga gondozta a virágait és a fáit, mert a kert különleges helyet foglalt el az
életében; már-már szent hely volt. Menekülésének jelképe.

Chicago egyik legszörnyûbb negyedében, egy lepusztult bérházban nõtt föl. Még itt, a
rózsakert kellõs közepén is maga elõtt látta korábbi életének minden részletét, ha behunyta
a szemét. A lépcsõházban a felfeszített postaládák, amelyekben tolvajok kutakodtak a
szociális segély csekkjei után. A folyosók keskenyek, a világítás gyér. A szobák aprók,
lepusztultak, a bútorok kopottak. A kis konyhában rozoga gáztûzhely, amely bármelyik
pillanatban felrobbanhat; Hilary éveken át rettegett a tûzhely szabálytalan, fel-felcsapó,
köpködõ lángjától. A hûtõszekrény avíttan sárgállott, úgy zakatolt, mint egy traktor,
motorjának melege odavonzotta „a helyi élõvilágot", ahogy az apja emlegette. Ahogy állt a
rózsakert közepén, és erre az élõvilágra gondolt, Hilary megborzongott. Anyjával igyekeztek

tisztán tartani a négy szobát, hatalmas mennyiségben használtak rovarirtó szereket, mégsem
bírtak megszabadulni a csótányoktól, mert az átkozottak átrágták magukat a vékony falakon
a szomszédból, ahol nem tartottak akkora rendet.

Legélénkebb gyerekkori emléke a kilátás volt sivár szobájának keskeny ablakából. Sok
magányos órát töltött el ott, ott húzta meg magát, ha apja és anyja veszekedett. Itt bújt meg
a szitokáradat és a sírás, vagy a konok hallgatás elõl, ha a szülei épp nem álltak szóba
egymással. Pedig a kilátás nem volt túlságosan gondolatébresztõ; egy kormos tûzfalra látott
rá a szervizút fölött, amely a házak között kanyargott. Az ablakot nem lehetett kinyitni, az
ablakszárnyakat összeragasztotta a festék. Az égbõl így csak egy tenyérnyit látott, de ezt is
csak akkor, ha arcát az üveghez tapasztotta. Hilary, aki kétségbeesetten szeretett volna
elmenekülni ebbõl a lepusztult világból, a fantáziája révén keresztüllátott a tûzfalon. Ha
elrévedt, látta a lankás domboldalakat, néha a Csendes-óceánt is, máskor a szédítõ bérceket.
De a legtöbbször egy kertet képzelt el magának, egy elvarázsolt helyet, ahol szépen nyírott
sövény volt és rengeteg rózsa. A kertben kovácsoltvas bútorok fehérre festve, a medence
mellett álló asztal felett csíkos napernyõ. Nõk csinos, hosszú ruhában, férfiak könnyû nyári
öltönyben szürcsölgették a jéghideg üdítõt, és kedvesen csevegtek.

És most valóra vált ez az álom, gondolta. Ez a képzeletbeli hely most már valóság és én
birtoklom.

Hilary számára a rózsák és az egyéb növények -a pálmák, a páfrányok és bokrok -ápolása
nem volt teher. Hanem maga a boldogság. Minden perc, amit a virágaival töltött, arra
emlékeztette: milyen nagy utat tett meg.

Délben elrakta a szerszámait és lezuhanyozott. Sokáig állt a gõzölgõ víz alatt, mintha
nemcsak a verejtéket és a piszkot akarná lemosni magáról, hanem a csúnya emlékeket is.
Abban a szörnyû chicagói lakásban, a parányi fürdõszobában, ahol minden csap csepegett, és
ahol havonta legalább egyszer eldugult valamelyik lefolyó, soha nem volt elég meleg víz.

Könnyû ebédet evett az üvegfalú pergolában, amely a rózsakertre nézett. Miközben
majszolta a sajtot és az almát, a szórakoztatóipari lapokat -a Hollywood Reportert és a Daily
Varietyt -olvasta, amelyek a reggeli postával érkeztek. Rábukkant a saját nevére Hank Grant
cikkében a Reporterben, ahol a neves filmesek és tévések születésnapjáról emlékeztek meg.
Ahhoz képest, hogy épp aznap lett huszonkilenc éves, valóban szép pályát futott be.

Ma fogják megvitatni a Warner Brothersnál legújabb forgatókönyvét, a farkas óráját. A
nap végére eldõl, hogy megveszik-e vagy elutasítják. Hilary feszült volt, várta, mikor csörren
meg a telefon, de rettegett is a pillanattól, mert a hír lehetett rossz is. Ez a forgatókönyve
minden eddigi munkájánál fontosabb volt számára.

A forgatókönyvet nem az aláírt szerzõdés biztonságában írta, hanem szigorúan abból a
meggondolásból, hogy csak akkor adja el, ha a filmet õ rendezheti meg, és garantálják
számára a végsõ vágás jogát is. Warnerék már rekordösszeggel kecsegtették, ha hajlandó
újragondolni a feltételeit. Hilary tisztában volt vele, hogy sokat kér; viszont mivel sikeres
forgatókönyvírónak számított, ezek a követelések nem voltak túlzóak. Warnerék, ha habozva
is, de belemennek abba, hogy õ rendezhesse a filmet, -erre akár fogadni is mert volna. De a
lényeges pont a végsõ vágás. Ezt a megtiszteltetést, vagyis hogy az ember egyedül döntse el,
pontosan mi jelenjen meg a filmvásznon, hogy mi legyen egy-egy beállításban, egy-egy
filmkockán, általában csak olyan rendezõk kapták meg, akik számos nagy pénzt hozó filmmel
bizonyították rátermettségüket. Igen ritkán kapta meg ezt a jogot egy kezdõ, különösen nem
egy kezdõ nõi rendezõ. Ragaszkodása a mindenre kiterjedõ kreatív ellenõrzéshez könnyen
meghiúsíthatja az egész filmet.

Remélve, hogy ezzel el tudja terelni a figyelmét a Warner Brothersnél épp folyó vitáról,
Hilary a délutánt a dolgozószobájában töltötte, amely az úszómedencére nézett. Íróasztala
nagy volt, nehéz, tölgyfa íróasztal, tucatnyi fiókkal és két tucat rejtekhellyel. Több Lalique
kristályváza is állt az asztalon, amelyeken megcsillant a pianínó rézkarjairól visszaverõdõ lágy
lámpafény. Miközben másodszor írta át cikkét, amelyet a Film Comment számára írt,
gondolatai folyvást visszakanyarodtak a farkas órájára.

A telefon négy órakor szólalt meg, Hilary meglepetten rezzent össze, holott egész délután
erre a hangra várt. Wally Topelis volt az.
-Az ügynököd beszél, kölyök. Beszélnünk kell.
-Most nem azt csináljuk?
-Úgy értem, négyszemközt.
-Óh -komorodott el Hilary. -Szóval rossz hírt kell közölnöd.
-Mondtam egy szóval is?
-Ha jó volna -mondta a nõ -, közölnéd telefonon is. Ha szemtõl szemben akarod, az azért
van, mert ragaszkodsz a formákhoz.
-Klasszikus pesszimista hozzáállás, kölyök.
-Ha szemtõl szemben beszélsz velem, közben foghatod a kezem, és talán le tudsz beszélni az
öngyilkosságról.
-Marha jó, hogy ez a melodramatikus hajlamod nem jelenik meg az írásaidban is.
-Ha Warnerék nemet mondtak, mondd meg!
-Még nem döntöttek, galambocskám.
-El tudom viselni az igazságot.
-Hajlandó vagy végighallgatni? A dolog nem esett kútba. Még vannak kijátszatlan lapjaim, és
meg akarom beszélni veled a következõ húzást. Ennyi. Szóval semmi vészjósló. Ide tudsz
jönni félórán belül?
-Hova?
-A Beverly Hills Hotelben vagyok,
-A Polo Lounge-ban?
-Még szép.

Amikor Hilary befordult a Sunset Boulevardra, úgy érezte, hogy a Beverly Hills Hotel
szürreális látványt nyújt: mint valami délibáb, úgy remegett a hõségben. A pálmák és a zöld
lombok közül elõbukkanó épület olyan volt, mintha egy tündérmesébõl került volna oda.
Mint mindig, a rózsaszín stukkó most sem nézett ki olyan impozánsan, mint ahogy az
emlékeiben élt. A falak mintha áttetszõk lettek volna, mintha valami lágy belsõ fény
sugárzott volna belõlük. A maga módján a szálloda elég elegáns volt -egy kicsit talán
dekadens, de kétségtelenül elegáns. A bejáratnál egyenruhás londinerek vitték-hozták a
kocsikat: két Rolls-Royce-t, három Mercedest, egy Stutsot és egy vörös Maseratit.

Milyen messze is vagyunk Chicago nyomornegyedétõl -gondolta Hilary boldogan.

Amikor belépett a Polo Lounge-ba, legalább fél tucat filmsztárt vett észre, híres arcokat,
valamint két nagyhatalmú stúdióvezetõt; de egyikõjük sem ült a hármas asztalnál. Ezt tartják
a helyiség legjobb asztalának, mivel a bejárattal szemben van; innen látni a legjobban
mindenkit, és itt látják az embert legjobban. Az asztalnál most Wally Topelis ült, mert õ volt
Hollywood egyik legnagyobb hatalmú ügynöke, és mert elbûvölte a teremfõnököt; mint
ahogy elbûvölt mindig mindenkit, akivel csak találkozott. Alacsony, sovány, ötvenes férfi volt,
makulátlan öltözékben. Dús, õsz haja csillogott, akár csak nett, õsz bajusza is. Disztingvált
ember benyomását keltette, pontosan azét az emberét, akire az ember a hármas asztalnál

számít. Éppen telefonált, a készüléket egy pincér hozta oda neki tálcán. Amikor észrevette
Hilaryt, gyorsan befejezte a beszélgetést, letette a kagylót és felállt.
-Hilary, nagyon csinos vagy... mint mindig.
-Te meg az érdeklõdés középpontjában... mint mindig.

A férfi elmosolyodott. A hangja halk volt, mint az összeesküvõké.
-Képzelem, hogy mindenki minket bámul.
-Én is.
-Feltûnés nélkül.
-Óh, ez csak természetes! -jegyezte meg a nõ.
-Mert nem akarják, hogy tudjuk, hogy minket néznek -toldott rajta vidáman a férfi.

Amikor leültek, Hilary ezt mondta:
-Mert nem bírnák elviselni, hogy bámulni látják õket.
-Óh, dehogy! -A férfi kék szeme vidáman csillogott.
-Akkor tegyünk úgy, hogy nem érdekel minket a dolog.
-Ez csak természetes!
-Így a menõ.
-Ja, trés, trés menõ! -Wally nagyot nevetett.

Hilary felsóhajtott. -Sose értettem, mitõl fontosabb az egyik asztal, mint a többi.
-Nos, el tudnék róla viccelõdni, de megértem -felelte Wally. -Akármit is hordott össze Marx
és Lenin, az emberi faj vágyja az osztályrendszert, feltéve, ha ez pénzen és teljesítményen,
nem pedig születési elõjogokon alapul. Mindenütt ápoljuk ezt az osztályszerkezetet, még az
éttermekben is.
-Sikerült kiprovokálnom egy híres Topelis-féle tirádát.

Megérkezett a pincér a csillogó ezüst jeges vödörrel és a háromlábú állvánnyal. Lerakta az
asztal mellé, mosolygott és távozott. Minden arra utalt, hogy Wally vette magának a
bátorságot, és mindkettejük számára rendelt. Ennek ellenére nem használta ki az alkalmat,
hogy közölje, mit.
-Nem tiráda volt ez -jegyezte meg. -Csupán észrevétel. Az embereknek szükségük van az
osztályokra.
-De miért?
-Elõször is, egy embernek legyenek törekvései, vágyai; ne csak alapszükségletei, az élelem és
a fedél iránt, hanem megszállottságnak tûnõ céljai, amelyeket el akar érni. Ha létezik legjobb
környék, akkor egy ember két állást is elvállal, csak hogy ott házat vehessen. Ha egyik kocsi
jobb, mint a másik, az ember -legyen bár férfi vagy nõ, -keményebben fog dolgozni, hogy
megszerezze a jobbikat. Es ha van a Polo Lounge-ban olyan, hogy a legjobb asztal, mindenki
gazdag és híres -netán hírhedt -akar lenni, csak hogy ide ülhessen. Ez a -már-már mániás státusz
iránti vágy szüli a gazdagságot, hozza létre a nemzeti összterméket, és teremt
állásokat. Végül is, ha Henry Ford nem akart volna feljebb kerülni az életben, nem alapít
gyárat, amely ma tízezreknek ad munkát. Az osztályrendszer az egyik gépezet, amely a
kereskedelem kerekeit hajtja; ez tartja magasan az életszínvonalat. Az osztályrendszer
célokat ad az embernek -hatalom-és fontosságtudattal ruházza fel a teremfõnököt, amely
által egy különben elviselhetetlen állás kívánatossá lesz.

Hilary megcsóválta a fejét. -Ennek ellenére attól, hogy a legjobb asztalnál ülök, még nem
vagyok jobb annál a fickónál, aki egy lépcsõvel alattam van. Ez még önmagában nem
teljesítmény.
-A teljesítmény és a pozíció szimbóluma -felelte Wally.
-Így sem látom be, mi az értelme.

-Ez csupán egy kifinomult játszma.
-Amit te, a jelek szerint, tökéletesen játszol.

A férfi kivirult.
-Miért, nem?
-Én soha nem fogom tudni, megtanulni a szabályokat.
-Pedig meg kéne, báránykám. Igaz, a kelleténél ostobább dolog, de segíti az üzletet. Senki
sem szeret vesztesekkel együtt dolgozni. De mindenki, aki beszáll a játékba, csak olyan
emberekkel áll le, akik a legjobb asztalt célozták be maguknak a Polo Lounge-ban.

Wally Topelis volt az egyetlen fickó Hilary ismerõsei közül, aki úgy tudta mondani ezt a
„báránykám"-at, hogy az nem volt leereszkedõ vagy túl bizalmaskodó. Bár kis emberke volt,
akkora, mint egy profi zsoké, valahogy mégis mindig Cary Grantre emlékeztette a nõt. A
stílusa volt olyan, mint Granté: tökéletes jó modor minden túlzástól mentesen; legapróbb
gesztusaiban is egy balett táncos kecsessége; csendes báj; enyhe gúny az arcán, mint akinek
az egész élet egy kedélyes tréfa.

Megérkezett a fõpincér, akit Wally Eugene-nék szólított és a gyerekei iránt érdeklõdött.
Eugene szeretettel nézett Wallyra, és Hilary megértette: ahhoz, hogy valaki megkapja a
legjobb asztalt a Polo Lounge-ban, barátként és nem szolgaként kell kezelnie a személyzetet.

Eugene kihozta a pezsgõt, majd kétpercnyi csevegés után megvizsgáltatta a palackot
Wallyval.
Hilary a címkére pillantott. -Dom Perignon?
-A legjobbat érdemled, báránykám.
Eugene leszedte a palack nyakáról a fóliát, és elkezdte kilazítani a drótkosarat, amely a
dugót szorította le.

Hilary a homlokát ráncolva nézett Wallyra.
-Most már biztos, hogy rossz híreid vannak.
-Mibõl gondolod?
-Százdolláros pezsgõ... -pillantott fel Hilary a férfira. -Hogy enyhítse az érzéseim, ír legyen a
sebeimre.

Diszkréten pukkant a dugó. Eugene jó munkát végzett; az értékes folyadékból épp csak
kifutott egy kicsi.
-Pesszimista vagy -jegyezte meg Wally.
-Inkább realista -felelte a nõ.
-A legtöbb ember azt mondaná: „Áh, pezsgõ! Mit ünneplünk?" De nem Hilary Thomas.

Eugene töltött egy kortyot Wallynak, aki megízlelte, majd jóváhagyóan bólintott.
-Valóban ünneplünk? -kérdezte Hilary. Ez a lehetõség tényleg fel sem merült benne, és
hirtelen elgyengült, ahogy jobban belegondolt.
-Nos, igen -felelte Wally.

Eugene lassan megtöltötte a két poharat, majd ugyanolyan lassú mozdulatokkal
belecsavarta a palackot a darált jégbe. Látszott, hogy azért húzza az idõt, hogy õ is hallja, mit
ünnepelnek.

Az is egyértelmû volt, Wally is azt akarja, hogy Eugene hallja a hírt és el is újságolja. Cary
Grantes mosolyával odahajolt Hilaryhez, és így szólt: -Megvan a megállapodás a Warner
Brothersszel.

A nõ csak bámult, pislogott, kinyitotta a száját, de nem tudta, mit mondjon. Végül ennyit
sikerült kipréselnie magából:
-Nem igaz.
-De igaz.

-Nem lehet.
-De!
-Nem mehetett ilyen könnyen.
-Én mondom neked, megkaptuk.
-Akkor nem hagyják, hogy rendezzem.
-De hagyják.
-Nem kaptam meg a végsõ vágás jogát.
-De megkaptad.
-Atyaúristen!

Hilary döbbent volt. És bénult.
Eugene csendesen gratulált és távozott.
Wally nevetve rázta meg a fejét. -Tudod, azért jobban is játszhattál volna Eugene

kedvéért. Az emberek hamarosan megkérdik tõle, mit ünneplünk, és õ elárulja nekik. Hadd
higgye a világ, hogy te mindig pontosan azt kapod, amit akarsz. Sose mutass kételyt vagy
félelmet, ha cápákkal vagy egy medencébe zárva!
-Ugye most nem viccelsz? Tényleg azt kaptuk, amit akartunk?

Wally felemelte a poharát, és így szólt: -Hadd, mondjak egy kis pohárköszöntõt.
Legaranyosabb ügyfelem egészségére iszom, abban a reményben, hogy végre megtanulja,
hogy minden rosszban van valami jó és hogy sok alma van, amelyben nincs féreg.

Összekoccintották poharaikat.

Hilary megszólalt:
-A stúdió biztos egy csomó feltételt szabott. Iszonyú szûkre szabják a költségvetést. Pimf
fizetést kapok. A forgalmazásból nem adnak részesedést. Szóval ilyesmik...
-Hagyd már abba, hogy rozsdás szöget keresel a levesedben! -jegyezte meg a férfi
kétségbeesetten.
-Nem is eszem levest.
-De okos vagy!
-Pezsgõt iszom.
-Tudod, mire értettem.

A nõ csak a buborékokat nézte a pezsgõjében.

Úgy érezte, benne is hasonló buborékok szabadulnak el, az öröm apró, de annál
fényesebb buborékai; mégis volt benne valami, ami úgy viselkedett, mint a dugó, amely
kordában akarta tartani a kirobbanó örömöt. Félt túlságosan örülni. Nem akarta
megkísérteni a sorsot.
-Egyszerûen nem tudom felfogni -mondta Wally. -Úgy nézel ki, mintha a dolog kútba esett
volna. Jól hallottad, hogy mit mondtam neked?

Hilary elmosolyodott.
-Ne haragudj, csak... amikor kislány voltam, megtanultam, hogy mindennap felkészüljek a
legrosszabbra. így soha nem csalódtam. Ez a legmegbízhatóbb módszer, ha az ember két
megkeseredett és erõszakos alkoholista mellett él.

A férfi szeme kedvesen megcsillant.
-A szüleid meghaltak -mondta csendesen. -Mind a ketten. Nem nyúlhatnak hozzád, Hilary.
Soha többé nem bánthatnak.
-Az elmúlt tizenkét évem során errõl próbáltam meggyõzni magam.
-Gondoltál valaha rá, hogy analizáltasd magad?
-Két évig csináltam.
-Segített?

-Nem sokat.
-Talán egy másik dokival...
-Felesleges -felelte Hilary. -Van egy hibája a freudi elméletnek. A pszichiáterek azt hiszik,
hogy amint teljesen fel tudod idézni magadban a gyerekkori traumáidat, amelyektõl
neurotikus felnõtt lett belõled, és meg is érted õket, menten meg is változol. Azt hiszik, hogy
a kulcs megtalálása a dolog nehezebbik része; és amint elõkerül, már ki is nyithatod az ajtót.
De ez nem olyan egyszerû.
-Neked is akarnod kell megváltozni -jegyezte meg a férfi.
-Ez sem olyan egyszerû.

Wally a pezsgõs poharát forgatta szépen manikûrözött ujjai között.
-Ha idõnként akarsz beszélgetni valakivel errõl, rám mindig számíthatsz.
-Már így is túlságosan sokszor terheltelek a dolgaimmal az elmúlt évek során.
-Marhaság. Nagyon keveset mondtál el, épp csak a száraz tényeket.
-Unalmas téma -mondta a nõ.
-Korántsem, errõl biztosíthatlak. A szétesõ család, az alkoholizmus, az õrület, gyilkosság
vagy öngyilkosság, és egy ártatlan gyerek, aki belekerül a kellõs közepébe... Mint
forgatókönyvíró tudnod kell, hogy ez a fajta téma soha nem unalmas.

Hilary bágyadtan mosolygott.
-Én csak azt érzem, hogy nekem kell megbirkóznom vele egyedül.
-Általában segít, ha kibeszéljük magunkból.
-Kivéve, ha már nem mondtad el egyszer az analitikusodnak, én pedig igen sokat beszéltem
róla, és épp csak egy kicsit segített.
-De segített.
-Kibeszéltem annyit, amennyit muszáj volt. Most viszont magammal kell megbeszélnem.
Egyedül kell szembenézzek a múlttal, és nem orvos vagy a te segítségeddel, amire soha nem
voltam képes. -A nõ fekete haja belehullott a szemébe, dühösen kisimította a homlokából és
a füle mögé dugta. -Elõbb vagy utóbb rendezõdik, az egész csak idõ kérdése.

De vajon én magam elhiszem-e ezt, kérdezte magától a nõ.

Wally nézte egy darabig, majd megszólalt:
-Nos, azt hiszem, ezt te tudod a legjobban. Addig is legalább igyunk! -Felemelte a pezsgõs
poharat. -Légy vidám, nevess, hogy ezek a fontos emberek, akik figyelnek minket,
irigyeljenek, és veled akarjanak dolgozni.

Hilary szerette volna elengedni magát, sok-sok Dom Perignont inni, hagyni, hogy átjárja a
boldogság, de nem tudott teljesen ellazulni. Mindig nagyon erõsen érzékelte a sötétséget
minden dolog kontúrja mentén; az ott kuporgó rémálmot, amely csak arra vár, hogy
elõugorhasson és felfalja. Earl és Emma, a szülei, begyömöszölték a félelem szûk kis
dobozába, rácsukták a nehéz fedelet és kulcsra zárták; azóta a doboz sötétjébõl tekint a
világra. Earl és Emma elültette benne a csendes, de folyton jelenlévõ és lerázhatatlan
paranoiát, amely bemocskol mindent, ami jó; mindent, aminek különben szépnek és
vidámnak kellene lennie.

Most nagyon gyûlölte az anyját és az apját; és ez a gyûlölet kemény volt, jéghideg és
mindent átható, mint mindig. A munkával eltöltött évek, a nagy távolság, amelyek
elválasztották azoktól a pokoli napoktól Chicagóban, hirtelen nem védték meg többé a
fájdalomtól.
-Mi baj? -kérdezte Wally.
-Semmi. Jól vagyok.
-Olyan sápadt lettél.

Hilary erõlködve próbálta visszagyömöszölni tudata mélyebb bugyraiba az emlékeit. Egyik
kezével megsimogatta Wally arcát, majd megcsókolta.
-Ne haragudj. Néha az emberek agyára tudok menni. Még meg sem köszöntem neked
semmit. Tényleg nagyon örülök a szerzõdésnek, Wally, nagyon. Csodás! Te vagy a
legeslegjobb ügynök az egész kurva városban!
-Igazad van -felelte a férfi. -Valóban én vagyok. Most azonban nem nagyon kellett
bedobnom a rábeszélõkémet. Annyira tetszett nekik az anyagod, hogy képesek lettek volna
bármit megadni érte, csak az övék lehessen a film. Ez nem a szerencsén múlt. És nem csak
arról van szó, hogy van egy dörzsölt ügynököd. Azt akarom, hogy ezt megértsd. Szembe kell
nézned a ténnyel, kölyök: te megérdemled a sikert! Ez a forgatókönyv az utóbbi idõk legjobb
anyaga, amibõl csak film készülhet. Persze élhetsz a szüleid árnyékában, lehetsz pesszimista,
mint mindig, de mostantól kezdve mindenbõl a legjobbat kapod. Az a tanácsom, hogy
próbálj meg hozzászokni.

Hilary kétségbeesetten szeretett volna hinni neki, átadni magát az optimizmusnak, de a
kétely fekete gyomjai kirügyeztek a chicagói magvakból. Ott látta most is a paradicsom
kontúrjai mögött a leselkedõ, ismerõs szörnyeket. Õszintén hitt Murphy elsõ törvényében:
Ha valami el tud romlani, az el is romlik.

Ennek ellenére annyira jólesett neki Wally együttérzése, annyira meggyõzõnek találta a
tanácsait, hogy érzelmei fortyogó bugyrából sikerült a férfi számára egy õszintén ragyogó
mosolyt felhoznia.
-Ez az! -nyugtázta boldogan a férfi. -Így már jobb. Szép mosolyod van.
-Igyekszem máskor is használni.
-Én meg igyekszem neked olyan szerzõdéseket kötni, hogy kénytelen legyél mind többször
használni.

Itták a pezsgõt, megbeszélték A Farkas óráját, terveket szõttek, és annyit nevettek,
amennyit Hilary évek óta nem nevetett. A hangulata fokozatosan oldódott. Egy macsó
filmsztár -jeges tekintet, feszes ajkak, izmok és imbolygó járás a filmvásznon; a valóságban
kissé félénk, gyorsan nevetõ fajta -, akinek a legutóbbi filmje ötvenmillió dollárt hozott, nos,
õ volt az elsõ, aki megállt az asztaluknál, és érdeklõdött, mire fel az ünneplés. A hüllõ
tekintetû, makulátlan öltönyös stúdióvezetõ elõbb óvatosan, késõbb egyre erõszakosabban
érdeklõdött a film cselekménye felõl, remélve, hogy csinálni tud belõle egy olcsó
tévéváltozatot. Hamarosan az egész vendégsereg felkerekedett, és átment az asztalukhoz
egy-egy szóra; gratuláltak Hilarynek és Wallynak, majd amikor ellibegtek az asztaltól, arról
beszélgettek, milyen gyorsan befutott ez a nõ és találgatták, vajon hány százalék esik le
ebbõl Wallynak. Végül is a filmhez kell egy producer, kellenek sztárok, valakinek meg kell
írnia a zenét... Egyszóval az étterem legjobb asztalánál folyt a hátlapogatás, a puszilkodás és
a kézszorongatás.

Hilary persze tudta, hogy a Polo Lounge nem minden vendége olyan pénzközpontú, mint
ahogy néha kinéznek. Sokuk nagyon lent kezdte, éhezve és szegényen, akár csak õ. Bár
mostanra vagyonuk volt, biztos befektetéseik, képtelenek voltak abbahagyni a kurválkodást;
annyi idõn át kényszerültek csinálni, hogy mostanra már nem is tudtak másként élni.

A Hollywoodról kialakult képnek nem sok köze van a valósághoz. Titkárnõk, boltosok,
hivatalnokok, taxisofõrök, szerelõk, háziasszonyok, pincérnõk az egész országban kimerülten
mennek haza a munkából, leülnek a televízió elé és arról álmodoznak, milyen lehet az élet a
sztárok között. Az emberek kollektív tudatában, Hawaiitól Maine-ig, Floridától Alaszkáig,
Hollywood a vad partik városa, a gyors nõké, a könnyû pénzé, a patakokban folyó whiskyé,
a kokainé, a napsütéses napoké, az úszómedence mellett elszürcsölt italoké, az acapulcói és

Palm Springs-i nyaralásé, a szexé a prémmel bélelt Rolls-Royce hátsó ülésén. Fantáziavilág.
Illúzió. Hilary úgy vélte, hogy a korrupt és hozzá nem értõ vezetõktõl irányított
társadalomnak, amelyet aláás az infláció, a túlzott adók, és amely a nukleáris katasztrófa
árnyékában él, szüksége van illúziókra, hogy fennmaradjon. Valójában a film-és tévéiparban
az emberek többet dolgoznak mindenki másnál, még ha munkájuk eredménye, -ha nem is
mindig, de elég gyakran -nem ér meg ennyi erõfeszítést. Egy sikeres tévésorozat sztárja
hajnaltól napestig dolgozik, nem ritkán napi tizenöt, tizenhat órát. Természetesen busásan
meg van fizetve ezért. De valójában a partik soha nem olyan vadak, a nõk semmivel sem
gyorsabbak, mint Philadelphiában vagy Hackensackban, netán Tampában, a nap ugyan
többet süt, de a szex az pontosan olyan itt is, mint amilyen egy bostoni titkárnõ vagy egy
pittsburghi boltos számára.

Wallynak negyed hétkor el kellett indulnia, hogy odaérjen egy hét órás találkozóra; és a
Polo Lounge vendégei közül többen is meginvitálták Hilaryt, maradjon velük vacsorára. Ezt
udvariasan elhárította, korábban megbeszélt kötelezettségeire hivatkozva.

Odakint még mindig világos volt. Csak néhány felhõfoszlány szállt a technicolor égen. A
nap fénye olyan volt, mint a platinaszõke haj színe, a levegõ meglepõen tiszta, ahhoz képest,
hogy hét közepe volt Los Angelesben. Két fiatal pár nevetve mászott ki egy kék sport
Cadillacbõl; távolabb a Sunset Boulevardon a gumiabroncsok surrogtak, motorok bõgtek,
dudák harsogtak, jelezve a csúcsforgalom végét, ahogy az emberek próbáltak élve hazajutni
a munkából.

Miközben Hilary és Wally a kocsijára várt, a férfi megszólalt:
-Tényleg vacsorázni készülsz valakivel?
-Ja. Meghívtam magamat magamhoz.
-Nézd, eljöhetnél velem.
-A hívatlan vendég szerepében?
-Épp most hívtalak meg.
-Nem akarom elrontani az estéd.
-Marhaság. Szükség van még egy vidám vacsoravendégre.
-És különben sem vagyok vacsorához öltözve.
-Jól nézel ki.
-Egyedül szeretnék lenni -felelte a nõ.
-Pocsék vagy Greta Garbónak. Gyere el velem vacsorázni! Nagyon kérlek. Nem valami
formálisvacsora lesz, csak az egyik ügyfelem lesz ott, meg a felesége. És egy feltörekvõ és
tehetséges forgatókönyvíró. Kedves emberek.
-Nem lesz semmi baj, Wally. Hidd el nekem.
-Egy szép nõ, mint te, egyedül egy ilyen estén, amikor ünnepelnie kéne -gyertyafény, lágy
zene, jó borok és egy szívének kedves férfi, akivel mindezt megoszthatja!

Hilary elnevette magát.
-Wally, te javíthatatlanul romantikus vagy!
-Inkább komoly -felelte erre a férfi.

A nõ a férfi karjára tette a kezét.
-Rendes tõled, hogy aggódsz miattam, Wally. De tökéletesen jól vagyok. Én boldog vagyok
egyedül. Jó társaság vagyok magamnak. Lesz még rengeteg idõm értelmes kapcsolatra egy
férfival, aspeni sívikendekre, vagy csevegésre a Palmban, ha végzünk A farkas órájával, és a
filmet bemutatják a mozikban.

Wally Topelis a homlokát ráncolta. -Ha nem tanulsz meg ellazulni, nem maradsz élve
sokáig egy ilyen stresszes szakmában, mint amilyen a miénk. Két év alatt olyan leszel, mint

egy rongybaba, kopott, kiégett, elhasznált. Hidd el nekem, kölyök, ha kiég a fizikai energia,
hamar rájössz, hogy a szellemi energia, a kreativitás is elszáll vele együtt.
-Ez a film számomra vízválasztó -mondta a nõ. -Utána mindenképpen megváltozik az
életem.
-Értem én, csak...
-Keményen, nagyon keményen dolgoztam, mindent feladva, hogy ezt a lehetõséget
megkapjam. Beismerem: teljesen lekötött a munka. De amint sikerül megalapoznom a
tekintélyem, hogy jó író vagyok plusz jó rendezõ, igazából csak akkor fogom magam
biztonságban érezni. Végre sikerül számûznöm a démonokat -a szüleimet, Chicagót, az
összes szörnyû emléket. Végre megnyugszom és normálisabb életet élek. De egyelõre nem
pihenhetek. Ha most lazítok, elbukom. Vagy legalábbis így hiszem, és ez ugyanaz.

Wally felsóhajtott.
-Oké. De tényleg jót bulizhattunk volna a Palmban.

Megérkezett a parkoló fiú Hilary kocsijával.

A nõ megölelte a férfit.
-Holnap valószínûleg felhívlak, csak hogy rákérdezzek, nem álmodtam-e, hogy létrejött ez a
szerzõdés a Warner Brothersszel.
-Magára a szerzõdésre várni kell néhány hetet -közölte Wally. -De nem látok komolyabb
problémát. A feljegyzés a jövõ hétre elkészül a tárgyalásról, utána megbeszélünk neked is
egy idõpontot a stúdióval.

Hilary csókot dobott a férfinak, a kocsijához sietett, borravalót adott a parkoló fiúnak,
aztán elhajtott.

A hegyek felé ment, el a több millió dollárt érõ házak mellett, ahol a gyep zöldebb, mint a
pénz, elõbb balra, majd jobbra kanyarodott, nem lévén úti célja, csak a pihenés kedvéért
vezetett, ezt az egy kikapcsolódást engedte meg magának. Az utcák többségét árnyékba
borították a sûrû lombok; az este lassan leszállt, bár még valamelyest világos volt a pálmák,
tölgyek, ciprusok és fenyõk lombja felett. Felkapcsolta a világítást, felderített néhány
kanyargós utcát a kanyonban, míg lassan oldódott a frusztrációja.

Késõbb, amikor már besötétedett, megállt egy mexikói étteremnél a La Ciencga
Boulevardon. Durva, homokszínû vályogfalak, rajtuk mexikói banditák fotói, chili, taco és
tortilla átható illata. Pincérnõk kihajtott nyakú parasztblúzban és repülõ piros rakott
szoknyában. Latin zene. Hilary sajtos enchiladát evett rizzsel és sült babbal. Az étel ugyanúgy
ízlett neki, mintha gyertyafény mellett szolgálták volna föl, a háttérben halk gitárszóval,
mellette pedig egy férfivel, aki kedves a szívének.

Csak el ne felejtsem megmondani Wallynak -gondolta magában, miközben az ételt
leöblítette egy üveg Dos Equisszel, a híres mexikói barna sörrel.

De ahogy jobban belegondolt, már szinte hallotta is a férfi válaszát: „Báránykám, nem
más ez, csupán lélektani racionalizálás. A magány nem változtatja meg az étel ízét, a gyertya
fényét, a zenét -de ez nem jelenti azt, hogy a magány valami kívánatos és egészséges dolog
volna." Ezután belekezdene egyik kedvenc atyáskodó tirádájába az életrõl, amit egyáltalán
nem tenne kellemesebbé a tudat, hogy amit mond, az helytálló.

Jobb, ha nem szólsz egy szót sem -mondta magának Hilary. Wally Topelist képtelen volnál
leállítani.

Ismét a kocsijában ült, bekapcsolta a biztonsági övét, életet csiholt a motorba,
bekapcsolta a rádiót, aztán egy darabig csak ült és a La Cienega forgalmát bámulta. Ma van a
születésnapja, a huszonkilencedik. Hiába említette meg ezt a tényt Hank Grant a Hollywood
Reporterben, úgy tûnt: a dolog csak õt érdekli az egész világon. De hát így van ez jól. Hisz

magányosan él. Mindig is magányos volt. Nem megmondta Wallynak is, hogy tökéletesen
elvan a saját társaságában?

A kocsik végtelen folyama hömpölygött a bulváron, tele emberekkel, akik mind mentek
valahova -rendszerint párosával.

Igaz ugyan, hogy nem volt kedve még hazamenni, de máshová hová mehetett volna?

***

A ház sötét volt.

A gyep inkább kéknek tûnt, mint zöldnek a higanygõzlámpa fényében.

Hilary beállt a kocsijával a garázsba és a bejárati ajtóhoz ballagott. A sarka
természetellenesen hangosan kopogott a kõkockákon.

Enyhe volt az éjszaka. A horizont mögé bukott nap melege még most is áradt a földbõl, a
tenger felõl fújó hûvös szél még nem hozta meg az õszi, borzongató levegõt; késõbb
azonban, úgy éjfél felé, elkel majd a kabát.

A sövényben tücskök ciripeltek.

Kinyitotta az ajtót, belépett, kitapogatta a villanykapcsolót, majd kulcsra zárta az ajtót.
Felkapcsolta a villanyt a nappaliban is. Néhány lépésnyire volt az elõszobától, amikor
mozgást hallott a háta mögött és megfordult.

Egy férfi lépett ki az elõszoba beépített szekrényébõl, magával rántva egy ruhaakasztót,
majd hatalmas dörrenéssel becsapta maga mögött a szekrényajtót. Negyven év körüli
lehetett, magas volt, fekete nadrágot, szûk, sárga pulóvert viselt -és bõrkesztyût. Kemény
izmait hosszú évek munkájával edzette acélosra; még a csuklója is, ahogy elõvillant a pulóver
ujja és a kesztyû közül, vastag volt és inas. Három méterre állhatott Hilarytól, széles vigyorral
bólintott és megnyalta vékony ajkát.

A nõ nem tudta, hogy reagáljon hirtelen felbukkanására. Nem a szokásos behatoló volt,
nem volt teljesen idegen, nem volt egy eszelõsen csillogó szemû drogos kamasz, vagy valami
lepusztult degenerált. Bár a férfi nem idevalósi volt, Hilary ismerte ezt az embert; az a típus,
akivel a legkevésbé szeretett volna ilyen körülmények között találkozni. Ennél jobban talán
csak az döbbentette volna meg, ha a kedvesen törékeny Wally Topelist látta volna kilépni a
szekrényébõl. Inkább zavart volt, semmint rémült. Három hete találkoztak, amikor
adatgyûjtésen járt Észak-Kaliforniában, a borvidéken, egy ott játszódó tévéjátékához.
Minderre azért volt akkor szüksége, hogy ne gondoljon folyton. A farkas órájára, amellyel
Wally akkoriban kezdett házalni, és amelyet nagyjából abban az idõben fejezett be.

Ez a férfi egy fontos és sikeres ember volt a Napa-völgyben. Mindez persze egyáltalán
nem magyarázta meg, mit keres nála az elõszobaszekrényben.
-Mr. Frye -köszöntötte értetlenül.
-Óh, hello, Hilary. -A férfinak mély, kissé recsegõs hangja volt, amelyet atyainak érzett,
amikor körbevezette St. Helena-i birtokán és a pincészetben, most azonban durvának és
fenyegetõnek találta.

Hilary idegesen megköszörülte a torkát.
-Mit csinál maga itt?
-Jöttem meglátogatni.
-Miért?
-Csak viszont akartam látni.
-Miért?

A férfi még mindig vigyorgott. Feszült volt, a tekintete, mint egy ragadozóé. Olyan volt a
mosolya, mint a farkasé, miután rácsattintja fogait a sarokba szorított nyúlra.
-Hogy jutott be? -kérdezte a nõ.
-Csinos.
-Micsoda?
-Nagyon csinos.
-Hagyja abba!
-Olyat kerestem, mint maga.
-Megijeszt.
-Maga tényleg nagyon csinos.

A férfi egy lépést tett felé.

Ekkorra már Hilary pontosan tudta, mit akar tõle a férfi. De ez õrültség, elképzelhetetlen.
Miért utazna ide több száz mérföldrõl egy magas társadalmi állású, tehetõs ember, hogy
kockára tegye a vagyonát, tekintélyét és a szabadságát a futó gyönyörért, amit a

megerõszakolása jelent?

A férfi újabb lépést tett elõre.

Hilary hátrált.

Meg fogják erõszakolni. Ennek semmi értelme. Hacsak... Hacsak nem akarja a férfi utána
meg is ölni. Akkor nem is vállal olyan nagy kockázatot. Kesztyû volt rajta. Nem marad
ujjlenyomat, sem bizonyíték. És ki hinné el, hogy egy gazdag és tekintélyes St. Helena-i
bortermelõ csak azért utazzék Los Angelesbe, hogy õt megerõszakolja és megölje? De ha
néhányan el is hinnék, akkor sem elsõsorban rá gyanakodnának. A nyomozás soha nem jutna
el hozzá.

A férfi egyre közeledett. Lassan, megállíthatatlanul. Nehéz léptekkel. Élvezve a
feszültséget. A vigyora szélesebb lett, amikor észrevette Hilary szemében a rémületet.

Hilary elhátrált a hatalmas kandalló mellett, futólag számot vetett a nehéz
rézszerszámokkal, amelyek ott hevertek elõtte az állványon, de tudta, hogy nem volna elég
gyors. A férfi erõs volt, atlétatermet, kiváló fizikai kondícióban; ráugrana, mielõtt le tudna
hajolni egy piszkavasért, hogy szétverje azt a vastag koponyáját.

A férfi megmozgatta nagy kezeit. Diszkréten reccsentek az ízületei.

Hilary elhátrált két szék, a kávézó asztal és a hosszú heverõ mellett, lassan jobbra
oldalazott, megpróbált bejutni a heverõ mögé, hogy a fekhely közéjük kerüljön.
-Milyen gyönyörû a haja -jegyezte meg Frye.

Hilary agyán átvillant, nem vesztette-e el az eszét. Ez a férfi nem lehet az a Bruno Frye,
akit St. Helénában megismert. Akkor semmit nem látott abból az õrületbõl, ami most a férfi
szemében csillogott, és eltorzította széles, verejtékezõ arcát. A szeme jeges kék volt, a benne
csillogó hideg szenvedély annyira féktelen, hogy nem tudta volna palástolni, amikor a
pincéjében körbevezette.

Ekkor vette észre a kést, és a látvány úgy hatott rá, mint a kemencébõl kicsapó hõség:
minden kételyét elpárologtatta. A férfi meg akarja ölni. A kés az övébe volt dugva, a bal
csípõje fölé. Egy sima bõrtokban volt, elég volt csak egy patentot kipattintani és máris a
markában van. A kés a következõ másodpercben már puha hasába hatol, belevág a húsába,
zsigereibe, és szabadjára engedi a vérét.
-Azóta akarom magát, hogy megláttam -mondta Frye. -Meg akarom kapni.

Hilary úgy érezte, mintha megállt volna az idõ.
-Jó kis darab maga -folytatta a férfi. -Nagyon jó.

Hirtelen olyan lett a világ, mintha lassított filmen látná. Minden másodperc egy percnek
tûnt. Hilary csak nézte, ahogy közeledik felé a férfi, mint valami rémkép és a légkör úgy
besûrûsödött, mint valami ragacsos szirup.

Amint megpillantotta a kést, Hilary megdermedt. Nem hátrált tovább, pedig a férfi
közeledett. Egy kés megteszi. Megfojt, jéggé fagy tõle a szív, rettenetesen remegni kezd tõle
a gyomor. Meglepõen kevés embernek van gyomra kést mártani egy másik élõlénybe.
Minden más fegyvernél jobban tudatosítja az emberben a hús finom textúráját, az emberi
élet iszonyatos törékenységét. A döfés pillanatában a támadó tisztán szembesül saját
halandóságával. A pisztoly, a méreg, a gyújtóbomba, a tompa tárgy, a fojtásra szánt kötél
-mindezek viszonylag tisztán használhatók, sõt a többségük távolról is. De aki késel, annak
fel kell készülnie rá, hogy beszennyezõdik; hogy közel kell lépnie, olyan közel, hogy tanúja
legyen, amint elillan az élet az áldozat szívébõl. Különleges bátorság, vagy õrület
szükségeltetik ahhoz, hogy belemártsunk egy kést valakibe, nem szabad, hogy taszítson a
meleg vér, amely rábuggyan a kezünkre.

Frye már beérte. Egyik hatalmas kezét Hilary mellére tette, durván dörzsölte, szorongatta
a ruhája selymes anyagán keresztül.

Ez a durva mozdulat kiragadta a nõt bénultságából. Félrelökte a férfi kezét, és a heverõ
mögé rohant.

A férfi, szívbõl felnevetett; a nevetés zavarba ejtõen kellemes volt, de a férfi szemébõl
nem tûnt el az eszelõs csillogás. Démoni tréfa volt ez, a pokol õrült humora. Frye azt akarta
tõle, hogy védekezzen, mert csak így élvezte a vadászatot.
-Takarodjon! -kiáltott rá Hilary. -Kifelé!
-Nem akarok -felelte mosolyogva Frye és megcsóválta a fejét. -Hisz még be se jutottam. És
be akarok jutni, bizony ám! Magába, kis hölgy. Le akarom magáról tépni a ruháját, aztán
magába hatolni. Egész föl, ahol meleg van és sötét, és minden olyan kellemesen puha.

Hilarynak egy pillanatra kifutott az erõ a lábából a rémülettõl, aztán hirtelen erõsebb
érzések vettek erõt rajta: a gyûlölet és a düh. És nem egy asszony jogos dühe, amit egy
arrogáns férfi iránt érez, aki a méltóságában sérti; és nem holmi intellektuális düh, amelyet a
helyzet biológiai és társadalmi igazságtalansága táplál. Ennél a dolog sokkal alapvetõbb volt.
A férfi hívatlanul hatolt be a területére, mire Hilary-ban õrült, primitív düh gerjedt;
elhomályosította látását és szíve hevesen vert tõle. Vicsorogva nézett a férfira, torkából
morgás tört elõ; szinte állatias reakció volt ez, ahogy szembefordult támadójával és a
menekülés útját kereste.

A heverõ mögött egy keskeny üvegasztal állt, rajta két ötven centis porcelánszobor. Hilary
felkapta az egyiket, és Frye felé hajította.

A férfi ösztönös mozdulattal elhajolt. A porcelán bombaként robbant szét a kandalló
kemény kövén.
-Próbálja meg újra! -provokálta gúnyosan.

Hilary felkapta a másik szobrot, de habozott. Összeszûkült szemmel nézte a férfit,
méregette a szobrot a kezében, majd dobást színlelt.

A férfi bevette, lekapta a fejét és összegörnyedt. A nõbõl kitört a diadalordítás, és csak
most hajította el a szobrot.

A férfi meglepetésében nem tudott elhajolni, a szobor a halántékán kapta. Nem volt olyan
hatásos, mint amilyennek Hilary remélte: Frye kétlépésnyire hátratántorodott, de
egyensúlyát nem veszítette el. Nem sérült meg súlyosan, nem is vérzett. De fájdalmat
okoztak neki, és a fájdalom átalakította. Most már nem volt játékos hangulatban. Hamiskás
mosolya eltûnt. Szája dühös vonallá feszült, arca elvörösödött. Elszabadult benne a düh, mint

amikor elpattan egy rugó, a nyakán megfeszültek az izmok. A súlypontját lejjebb eresztette,
mint aki támadni készül.

Hilary arra számított, hogy a férfi megkerüli a heverõt, õ maga is erre készült: hogy tartsa
a távolságot, míg valami olyan kerül a keze ügyébe, amit Frye-hoz vághat. De amikor a férfi
végre megmozdult, nem arra indult, amerre a nõ számította, hanem egyenesen nekitámadt,
mint egy dühtõl elvakult bika. Lehajolt, két kezébe kapta a heverõt, és úgy hajította a nõ felé,
mintha csak néhány kiló lett volna. Hilary szinte az utolsó pillanatban ugrott csak félre,
amikor a bútordarab a padlóra csapódott, oda ahol addig állt. Amint a heverõ a padlóra ért,
Frye átugrotta, kezével utána nyúlt, és el is kapta volna áldozatát, ha nem botlik el és rogy
térdre.

Hilary dühe ismét vegytiszta rettegéssé vált, futni kezdett a kijárat felé, holott jól tudta:
nem lesz annyi ideje, hogy elrántsa mindkét reteszt, és kiugorjon a férfi elõl az utcára. Frye
ott volt a nyomában két-háromlépésnyire. A nõ félreugrott, és megiramodott felfelé a
lépcsõn.

Erõsen zihált, de még így is tisztán hallotta, hogy a férfi ott van mögötte. A lépései
mennydörgésszerûén visszhangoztak a lakásban és iszonyatosan káromkodott.

A pisztoly. Az éjjeliszekrényben! Ha idõben bejutna a hálószobába, ha be tudná vágni és
rázárni az ajtót, akkor néhány másodperchez jutna, annyihoz bizonyosan, hogy magához
vegye a fegyvert.

Amikor a lépcsõ tetejére ért, a férfi hirtelen elkapta a vállát és maga felé rántotta. Hilary
felsikoltott, de nem próbálta visszarántani magát, amire a férfi nyilván számított. Hanem
amint a férfi megragadta, felé fordult és nekifeszült, mielõtt Frye a másik kezével
megkapaszkodhatott volna, olyan erõvel, hogy érezte a férfi merevedését, majd egyik
térdével az ágyékába rúgott. A férfi úgy reagált, mint akibe villám csapott. Dühtõl
kivörösödött arca elsápadt, igaz csak egy másodpercre; keze eleresztette a lépcsõkorlátot,
hátratántorodott. Hiába körözött a karjával, elveszítette az egyensúlyát; felordított, de
sikerült félrevetõdnie, és az utolsó pillanatban elkapnia a lépcsõkorlátot; ezzel megelõzte a
nagy zuhanást.

Minden jel szerint nem sok tapasztalata volt az olyan nõkkel, akik harcoltak ellene. Eddig
Hilarynak kétszer sikerült meglepnie. A férfi azt hitte, hogy egy kedves, ártalmatlan nyuszit
cserkészik be, aki megadja magát a sorsának, aki a végén elpattinthat, mint egy vékony
gallyat. De a nõ szembefordult vele, kimutatta agyarait és karmait, és végtelen örömöt
okozott neki a férfi döbbent arckifejezése.

Hilary azt remélte, a férfi végigbucskázik a lépcsõn, és a nyakát szegi. De így is bízott
benne, hogy a rúgás az ágyékába egy-két percre kivonja a forgalomból. Annál nagyobb volt a
megdöbbenése, amikor a férfi épp csak szusszant egyet, aztán egy fájdalmas jajdulással
ellökte magát a korláttól, és felfelé igyekezett.
-Te ribanc! -mondta összeszorított foggal, kapkodva a levegõt.
-Ne! -kiáltott rá Hilary. -Maradjon ott!

Úgy érezte magát, mint a régi horrorfilmek hõsei, akik éppen egy vámpírral vagy egy
zombival küzdenek, és újra meg újra döbbenten látják, milyen erõ-tartalékaik vannak
ezeknek a szörnyeknek.
-Te kurva!

Hilary végigrohant a félhomályba burkolózó folyosón, és beugrott a hálószobába. Bevágta
maga mögött az ajtót; sikerült elfordítania a zárat, aztán reszketõ kézzel felgyújtotta a
villanyt.

Furcsa és rémisztõ hangot hallott a szobában. Rekedtes zihálás volt, tele rémülettel.
Rémülten körülnézett, a hang forrását keresve, amikor hirtelen rájött, hogy saját szaggatott
zokogását hallja.

Veszélyesen közel volt ahhoz, hogy pánikba essen. Tudta, hogy uralkodnia kell magán, ha
életben akar maradni.

Frye közben lenyomta a kilincset a háta mögött, aztán teljes súlyával nekifeszült a zárnak.
A zár tartotta magát. De túl sokáig nem fogja bírni, annyi ideig biztosan nem, hogy hívja a
rendõrséget és a segítség meg is érkezzen.

A szíve vadul vert, iszonyatosan remegett, mintha mezítelenül állt volna egy jégmezõ
közepén; de megacélozta magát, elhatározta, hogy nem engedi eluralkodni magán a
félelmet. Átvágott a tágas szobán, megkerülte az ágyat, és megindult az éjjeliszekrény felé.
Útközben megpillantotta magát a tükörben, ahonnét egy vadidegen nõ nézett vissza rá: egy
elkerekedett szemû, zavart tekintetû nõ, olyan sápadt arccal, mint aki pantomimhez
sminkelte ki magát.

Frye belerúgott az ajtóba, amely nagyot reccsent ugyan, de nem engedett.

A 32-es automata pisztoly ott hevert az éjjeliszekrény fiókjában, három selyempizsamán.
Felkapta, aztán remegõ kézzel a helyére nyomta a tárat. Csak ezután fordult szembe az
ajtóval.

Frye ismét az ajtóba rúgott. A zár nem volt erõs, hisz alapvetõen arra volt szánva, hogy
távol tartsa a szobától a kíváncsiskodó gyerekeket vagy a tolakodó vendégeket. Nem sokat
ért egy Bruno Frye bikaerejével szemben. A harmadik rúgásra a vasalás engedett és az ajtó
egy reccsenéssel feltárult.

Zihálva, verejtékezve, a férfi most már egyértelmûen egy megvadult bikára emlékeztetett,
ahogy hatalmas termetével megállt az ajtónyílásban. Széles válla elõregörbült, kezét a
combjai mellett ökölbe szorította. Mint aki lesunyt fejjel azonnal nekiront, és összetör
mindent, ami csak az útjában van. Vérszomjasán villogott a szeme, látszott, hogy nekimegy
Hilarynak és széttapossa.

Hilary felemelte a pisztolyt, és két kézzel Frye-ra szegezte.

A férfi egyre csak közeledett.
-Lelövöm, isten engem úgy segéljen! -kiáltott rá dühösen.

Frye megtorpant, mint aki csak most veszi észre a fegyvert.
-Kifelé! -kiáltott rá a nõ.

A férfi nem moccant.
-Takarodjon a pokolba!

Hihetetlen, de a férfi egy újabb lépést tett Hilary felé. Most már nem az a gunyorosan
kalkuláló, játszadozó, erõszakra készülõ ember volt, akit Hilary a földszinten látott. Valami
történt vele; mélyen a lelkében a helyükre kattantak a kapcsolók, ettõl agya teljesen
átrendezõdött: új vágy, még gusztustalanabb perverzió mutatkozott meg a tekintetében,
mint amilyet eddig benne látott. Most már félig sem volt racionális a viselkedése, hanem
olyan, mint egy õrülté. A szeme immár nem hûvösen csillogott, hanem lázban égett. Arca

verejtékben úszott. Ajka szüntelenül mozgott, pedig nem formált szavakat: hol rángatózott,
hol rászívta a fogára, hol gyerekesen kicsücsörítette; hol furcsa vigyorral, hol rémisztõ
grimasszal -de legtöbbször olyan arckifejezéssel, amire igazában nincs is szó. Most már nem
a kéjvágy vezette, hanem valami olyan õrület, amely végtelen energiát szolgáltatott neki,
amelyet még egy géppisztolysorozat sem tudna kioltani.

Elõhúzta a kést a tokból és maga elé tartotta.
-Vissza! -rivallt rá kétségbeesetten Hilary.

-Szuka!
-Komolyan mondom!

A férfi ismét elindult feléje.
-Az isten szerelmére -mondta a nõ -, legyen esze! Ezzel a késsel nem megy semmire a
pisztolyom ellen.

A férfi négy méterre lehetett tõle az ágy másik oldalán.
-Szétlövöm azt a mocskos fejét!

Frye meglóbálta a kését, köröket írt a levegõbe a hegyével, mintha csak a gonosz
szellemeket akarná elûzni, amelyek közé és Hilary közé férkõztek.

És tett egy újabb lépést elõre.

Hilary megcélozta a férfi hasát, hogy ha rúg is a fegyver, akkor is mindenképp valami
létfontosságút érjen a golyó. Meghúzta a ravaszt.

Semmi.

Istenem, segíts!

A férfi tett két újabb lépést.

Hilary döbbenten meredt a pisztolyra. Elfelejtette kibiztosítani.

Frye már csak két és fél méterre lehetett, inkább kettõre.

A nõ szitkozódva fordította el az apró kart a pisztoly oldalán, mire két apró vörös pont
jelent meg a fekete fémen. Célzott, és másodszor is meghúzta a ravaszt.

Semmi.

Jézusom! Mi ez? Csak nem ragadt be?

Frye most már nem törõdött a valósággal; teljesen elhatalmasodott rajta az õrület, észre
sem vette, hogy Hilarynek gondja támadt a fegyverrel. De amikor leesett neki a tantusz,
gyorsan reagált, míg nála volt az elõny. Elérte az ágyat; felpattant rá és elindult át rajta, mint
más ember egy hídon, miközben imbolygott a rugókon.

Hilary rájött, hogy elfelejtette a pisztolyt csõre tölteni. Miközben megrántotta a
závárzatot, két lépést hátrált a fal felé. Célzás nélkül ellõtt egy golyót, amikor a férfi már úgy
fölé tornyosult, mint valami démon.

A lövés hangja kitöltötte a szobát, lepattant a falakról és megremegtette az ablakokat.

Hilary látta, hogy a kés megremeg, és apró darabok röppennek ki Frye kezébõl. Az éles
acél hátrarepült, pengéje megcsillant az éjjeli lámpa fényében.

Frye elbõdült, hanyatt zuhant és elhengeredett az ágytól. De villámgyorsan talpon volt
ismét, baljában szorongatta jobb kezét.

Hilary nem hitte el, hogy eltalálta. Vért nem látott. A golyó minden bizonnyal a kést érte,
és kiverte a kezébõl. Az erõ, amely kitépte a kést a férfi kezébõl, nyilván megrántotta az
ujjait; ez okozhatott olyan iszonyatos fájdalmat.

Frye egyszerre nyöszörgött a fájdalomtól és ordított a dühtõl. Vad hang volt, mint a sakál
vonyítása, mindenesetre nem egy olyan állat hangja, amely a farkát a lábai közé kapva
menekül. Még mindig végezni akart kiszemelt áldozatával.

Újból lõtt, és a férfi ismét a földre zuhant. Ezúttal ott is maradt.

Hilary felnyögött, majd megkönnyebbülten, de halálosan kimerülten rogyott le a fal
mellett, de nem vette le a szemét a helyrõl, ahol a férfi a padlóra rogyott, és ahol az ágy
takarásában hevert.

Se egy hang.

Se egy mozdulat.

Hilaryt feszélyezte, hogy nem látta a férfit. A fejét felemelve fülelt, aztán lassan elindult az
ágy lába felé; megkerülte, míg meg nem pillantotta támadóját.

Hason feküdt a barna Edward fields szõnyegen. A jobb karját maga alá gyûrte. Bal karja
elõre nyúlt, kézfeje kissé elhajlott, ujjai a koponyája felé mutattak. Hilary csak a tarkóját
láthatta. Mivel a szõnyeg barna volt és mintázata is bonyolult, ebbõl a távolságból nem
láthatta, véres lett-e. Mindenesetre akkora vértócsa semmiképpen sem volt, amekkorára a
nõ számított. Ha mellbe lõtte, akkor a vére a teste alatt van. De ha a golyó a homlokán érte,
akkor abban a pillanatban leállt a szíve, és nem jöhetett ki a sebbõl több vér néhány
cseppnél.

Csak nézte egy percig, aztán még egyig. Nem látott semmi mozgást, még azt a kicsi
emelkedõ-süllyedõ mozgást sem, amellyel a lélegzés jár.

Halott volna?

Lassan, óvatosan megközelítette.
-Mr. Frye?

Nem akart túlságosan közel menni hozzá. Nem akarta magát veszélynek kitenni, de látnia
kellett. A fegyvert mindvégig a férfin tartotta, készen arra, hogy újabb golyót eresszen bele,
ha megmoccanna.
-Mr. Frye?

Semmi válasz.

Furcsa, hogy egyre csak „Mr. Frye"-ként szólongatja. Azok után, ami történt, még mindig
megpróbál udvariasan viselkedni. Talán csak azért, mert meghalt. A halálban a
legiszonyatosabb gonosztevõ is érdemel némi tiszteletet. Mivel mindannyian meghalunk, ha
lekicsinylünk egy halottat, bizonyos szempontból saját magunkat kicsinyeljük le. És ha az
ember rosszakat mond egy halottról, akkor mintha az élet végsõ titkából ûzne gúnyt -és
ezzel talán ki is hívja az istenek büntetését.

Hilary várt és figyelt.
-Tudja mit, Mr. Frye? Jobb a biztonság. Azt hiszem, magába eresztek még egy golyót. Úgy
bizony! Bele szépen a tarkójába.

Természetesen képtelen lett volna megtenni, hiányzott belõle ez az erõszakosság. Egyszer
elment lõni egy lõterembe, amikor megvette a pisztolyt; de élõlényt soha nem ölt, a chicagói
lakásban masírozó csótányokat leszámítva. Csak azért bírt rálõni Bruno Frye-ra, mert
közvetlen veszélyben volt, és vére tele volt adrenalinnal. A hisztéria és a primitív életösztön
pillanatokra képessé tette, hogy öljön. Most azonban Bruno Frye a padlón hevert; nem volt
semmivel veszélyesebb, mint egy halom piszkos ruha -tehát képtelen lett volna rávenni
magát, hogy újból meghúzza a ravaszt. Még a gondolattól is felfordult a gyomra. De
fenyegetéssel ki tudja ugrasztani a nyulat a bokorból. Ha Frye színlel, fel kell adja a játékot,
azzal járhat, hogy kap egy golyót a tarkójába.
-Bele egyenesen a fejedbe, te ganéj! -mondta

Hilary és belelõtt a mennyezetbe.

Egy rezzenést sem látott.

Felsóhajtott, és leeresztette a fegyvert.

Ez halott.

Megölt egy embert.

Már elõre rettegett, milyen kálváriát járatnak vele a rendõrök és a riporterek, amikor
lassan megkerülte a férfi kinyújtott kezét, és elindult az ajtó felé.

Hirtelen a férfi nem volt halott többé.

Hirtelen nagyon is élt és mozgott.

Elõre kiszámította, hogy fog viselkedni a nõ. Fogalma sem volt ugyan, milyen trükkel
akarja próbára tenni, de átlátott a szitán; olyanok voltak az idegei, mint az acél. Még csak
meg sem rezzent!

Melle alatt lévõ kezével felnyomta magát és elõre lendült: megpróbált lecsapni Hilary-re,
mint egy kígyó. Elkapta a bokáját, és a padlóra rántotta. Összegabalyodtak; a férfi foga Hilary
torkához ért, miközben morgott, mint egy kutya; a nõ attól rettegett, hogy valóban föl is tépi
az ütõerét, és kiszívja a vérét -de sikerült nekinyomnia a tenyerét Frye állának, és eltolni
magától a fejét. Nekizuhantak a falnak; a férfi teljes súlyával rajta volt, lepillantott rá hideg és
üres tekintetével, a leheletén sör és hagyma érzõdött. A keze azonnal becsúszott Hilary
ruhája alá, ujjai a bugyiját keresték, bele akartak hatolni a nemi szervébe, de nem a
szerelmes mozdulatával, hanem hogy a legnagyobb kárt okozhassa a puha szövetben. Hilary
tudta, hogy így is meg lehet ölni egy nõt, ha felnyúlnak belé, és kitépik a belsejét. Vadul
kaparászott a férfi kék szemei után, meg akarta vakítani. Ahogy dulakodtak, egyszerre
hirtelen mindketten megdermedtek, mert egyszerre jöttek rá, hogy Hilary nem ejtette el a
pisztolyt, amikor lerántotta a férfi a padlóra. A fegyver most ott volt kettejük között, a csöve
keményen belenyomódott a férfi ágyékába -bár Hilary ujja nem volt a ravaszon, nem volt
nehéz odacsúsztatnia, és a pisztolyt felhúzva a megfelelõ helyre illesztenie a csövet.

A férfi nehéz keze még mindig Hilary Vénusz-dombján nyugodott. Mint egy obszcén tárgy.
Valami démonikus, undorító kézszerûség. A nõ még a kesztyûn át is érzékelte a keze
melegét. A kéz azonban remegett.

A mocsok meg van rémülve!

Mintha Hialryéhoz lett volna ragasztva a férfi tekintete. Egyikõjük sem fordított el a
szemét.
-Egy rossz mozdulat -szólalt meg erõtlenül a nõ -, és péppé lövöm a golyóit!

A férfi csak pislogott.
-Érti, mit mondtam? -kérdezte Hilary, de képtelen volt erõt kölcsönözni a hangjának. Zihált
a kimerültségtõl, de leginkább a félelemtõl.

A férfi megnyalta az ajkát. Lassan pislogott. Mint valami elátkozott gyík.
-Érti, mit mondtam? -ismételte meg Hilary és ezúttal sikerült élt is adnia a hangjának.
-Igen.
-Még egyszer nem tesz lóvá.
-Megteszem, amit mond.

A férfi hangja ugyanolyan recsegõs volt, mint azelõtt, és nem is csuklott el. Nem volt
semmi, sem a hangjában, sem a szemében vagy az arcán, ami ellentmondott volna a kemény
fiú képnek, amelyet elõadott. De kesztyûs keze továbbra is reszketett, pont a nõ combjának
legérzékenyebb pontján.
-Rendben -szólalt meg Hilary. -Mozogjon nagyon lassan! Nagyon, nagyon lassan! Ha szólok,
lassan áthengeredünk; maga lesz alul, én meg felül.

Anélkül, hogy a felismerés a legkevésbé szórakoztatta volna, Hilary hirtelen rájött, hogy
pontosan úgy beszél, mint egy izgatott szeretõ, aki partnerének pozíciócserét javasol.
-Ha szólok, de csak akkor és nem egy másodperccel korábban -maga szépen jobbra fordul.
-Rendben.
-Én meg mozgok magával.
-Világos.
-Szépen könnyedén!
-Persze.

A férfi tekintete most is hideg volt és kemény, de õrületnek és dühnek nyoma sem volt
benne. A gondolat, hogy nemi szervét ellõhetik, visszarántotta a valóságba -legalábbis
ideiglenesen.

A nõ keményen belenyomta ágyékába a pisztoly csövét, mire a férfi arca összerándult
fájdalmában.
-Na, most forduljon, szépen könnyedén! -szólalt meg Hilary.

A férfi pontosan azt tette, amit mondott neki, szinte túlzott óvatossággal fordult az
oldalára, majd a hátára, de közben egy pillanatra sem vette le a szemét a nõérõl. Mozgás
közben kihúzta a kezét a ruhája alól, de nem kísérelte meg elvenni tõle a fegyvert.

Hilary a bal kezével kapaszkodott a férfiba, a pisztolyt a jobbjában szorongatta, amikor
végre fölé került, már csak a karja volt kettejük között, a stratégiai célra irányozva.

A jobb keze lassan zsibbadni kezdett a kényelmetlen pozitúrától, de attól is, hogy teljes
erejébõl megfeszítette az izmait. Ujjai, karjának minden izma sajgott az erõlködéstõl. Közben
mindvégig attól rettegett, hogy a férfi megérzi, ahogy gyengül az ereje -vagy hogy
önkéntelenül is elhúzza a ravaszt, mert ujjai elérzéktelenednek.
-Jól van -szólalt meg. -Most lecsúszom maga mellé, de meg ne moccanjon! Még csak ne is
pislantson!

A férfi csak meredt rá.
-Értette? -kérdezte tõle.
-Aha.

Ahogy lecsúszott a férfirõl, úgy érezte magát, mintha egy nitroglicerinnel teli ágyból szállt
volna ki. Hasizmai fájdalmasan megfeszültek. A szája kiszáradt. Hangos légzése mintha
kitöltötte volna a szobát: a hallása mégis olyan érzékeny volt, hogy hallotta apró Cartier
órájának ketyegését is. Lassan feltérdelt, egy pillanatig habozott, majd felnyomta magát és
gyorsan ellépett a férfitól, nehogy ismét elkaphassa.

Frye felült.
-Ne! -kiáltott rá.
-Mit ne?
-Feküdjön vissza!
-Nem támadok magára.
-Feküdjön vissza!
-Nyugodjon meg.
-Az istenit, azt mondtam, feküdjön vissza!

A férfi nem engedelmeskedett, csak ült.
-És most mi lesz?
Hilary a férfi felé lendítette a pisztolyát.
-Azt mondtam, feküdjön vissza! Hanyatt! Csinálja már!
A férfi gúnyosan lebiggyesztette az ajkát, amiben olyan gyakorlott volt.
-Én meg azt kérdeztem magától, és most mi lesz.

A férfi megpróbált úrrá lenni a helyzeten, és ez egy cseppet sem tetszett Hilarynek.
Ugyanakkor valóban érdekes-e, hogy a pasas ül vagy fekszik? Ülve sem tudta elkapni a lábát,
és így is belé tud ereszteni két golyót, mire fölállhatna.
-Jól van -mondta neki bizonytalanul. -Akkor üljön, ha annyira akar. De ha csak megpróbál
felém araszolni, magába ürítem a tárat! Istenemre mondom.

A férfi vigyorogva bólintott.
Hilary reszketve így szólt:
-Most pedig odamegyek az ágyhoz, leülök és felhívom a rendõrséget.

Elõbb oldalazott, aztán rákszerûen hátrált, apró léptekkel jutott el az ágyig. A telefon az
éjjeliszekrényen állt. Amint leült és kézbe vette a kagylót, Frye felállt.
-Hé!

Hilary lecsapta a kagylót és két kézbe kapta a pisztolyt, amely így is remegett a kezében.

A férfi nyugtatgatva emelte föl a kezét, tenyerét feléje fordította.
-Várjon! Csak egy pillanatra várjon! Nem nyúlok magához.
-Üljön vissza!
-Nem megyek a közelébe.
-Üljön le azonnal!
-Én most szépen elmegyek -mondta Frye.
-Egy frászt megy!
-Kimegyek a szobából, aztán a házból.
-Nem!
-Nem fog rám lõni, ha elmegyek!
-Csak próbálja ki, majd megbánja!
-Nem fog -mondta nyugodtan a férfi. -Nem az a típus, aki meghúzza a ravaszt, ha csak van
más választása. Képtelen volna hidegvérrel megölni. Hátba lõni végképp nem, nincs az az
isten! Maga nem. Magában nincs meg az az erõ. Maga gyenge. Maga kurvára gyenge. -
Megjelent az arcán az ijesztõ vigyor, a széles halálfej vigyor, miközben tett egy lépést
az ajtó felé. -Nyugodtan hívja a zsarukat, ha elmentem. Hátha sikerül meglépnem.
Egyébként is megmondhatja nekik a nevemet. -Újabb lépés. -Nézze, maga már úgyis nyert,
én meg vesztettem. Nekem csak egy kis idõre van most szükségem. Elég néhány perc is.

Hilary tudta, hogy a férfinak igaza volt abban, amit róla mondott. Meg tudta volna ölni,
amikor rátámadt; de most, hogy visszavonulót fújt, már képtelen lett volna rá.

Frye, mintha megérezte volna, hogy mire gondol, nyugodtan hátat fordított neki. Ez a
pofátlan önbizalom dühítette Hilaryt, de a ravaszt képtelen volt meghúzni. A férfi eleinte
csak óvatosan haladt, most azonban már öles léptekkel, esze ágában sem volt visszanézni.
Kilépett a törött ajtón, léptei visszhangzottak a folyosón.

Amikor Hilary már a lépcsõrõl hallotta a lépteit, megfordult a fejében, hátha nem fog
kimenni a házból. Behúzódhat egy helyiségbe, vagy akár egy szekrénybe; türelmesen kivárja,
míg megérkezik, majd távozik a rendõrség, aztán ismét lecsap rá. Gyorsan odarohant a
lépcsõ végéhez, ahonnét épp csak annyit látott, hogy a férfi befordul az elõszoba felé. Egy
pillanattal késõbb hallotta, hogy csattannak a reteszek; nyílik az ajtó, a férfi kilép, majd
hangos csattanással bevágódik az ajtó.

A lépcsõ háromnegyedén lejutott már, amikor Hilarynek eszébe jutott, hátha Frye csak
megjátssza, hogy elment. Csak bevágta az ajtót, de bent maradt a házban.

A pisztolyt a combjához szorítva, csövét biztonságosan a padló felé szegezve ált eddig,
most azonban ismét rémülten kapta maga elé. Lement az utolsó néhány lépcsõfokon, majd
megállt és fülelt. Végül lassan elindult annyira elõre, hogy legalább az elõszobát belássa.
Üres volt. A gardróbszekrény ajtaja nyitva állt. Frye tehát ott sem lehetett. Valóban elment.

Hilary behajtotta a szekrényajtót.

A bejárathoz ment, és rátolta mindkét reteszt.

Kissé imbolyogva átment a nappalin, be a dolgozószobába. A levegõben a bútortisztító
citromillata terjengett; épp tegnap volt itt két takarítónõ. Hilary felgyújtotta a villanyt és
odavánszorgott a tágas íróasztalhoz, majd a pisztolyt letette a bõrmappára.

Az ablakban álló váza tele volt vörös és fehér rózsákkal. Kellemesen ellensúlyozták a szoba
citromillatát.

Leült az íróasztal mögé és maga elé húzta a telefont.

Hirtelen, és teljesen váratlanul, elhomályosították a látását a forró könnyek. Próbálta
volna visszatartani -hisz õ Hilary Thomas és Hilary Thomas nem sír.

De soha! Hilary Thomas kemény. Hilary Thomas állja az élet csapásait, és nem omlik
össze. Hilary Thomas mindennel tökéletesen elboldogul, kösz szépen. Hiába szorította össze
a szemét, a könnyei csak ömlöttek, végigcsorogtak az arcán, megültek a szája sarkában,
lecsorogtak az állán. Kezdetben rémületesen hangtalanul sírt, a legapróbb sóhaj sem szakad
fel a mellébõl. De egy perccel késõbb rángatózni, reszketni kezdett, és ez mintha
elszabadította volna benne a hangját is. Eleinte csak valami mély hörgés tört fel a torkából,
ami aztán kétségbeesett visítássá alakult át. Összetört. Zokogva rázkódott, kapkodta a
levegõt. Elõvett egy nagydoboz papír zsebkendõt, kifújta az orrát; egy kicsit megnyugodott,
aztán lassan újra zokogni kezdett.

Nem azért sírt, mert a férfi bántotta. Hisz nem okozott tartós fájdalmat neki -legalábbis a
szó fizikai értelmében nem. Azért sírt, mert a férfi bizonyos értelemben erõszakot követett el
rajta, pontosabban ellene. Fortyogott benne a düh és a szégyenérzet. Bár a férfi végül nem
erõszakolta meg, sõt a ruháit sem tépte le, összetörte privát szférájának kristálygömbjét;
lerombolta azt az akadályt, amelyet pedig módszeresen épített fel, és nagy becsben tartott.
Betört féltett kis világába és rátette mindenre a mocskos kezét.

Ma este, a Polo Lounge legjobb asztalánál ülve, Wally Topelis már éppen kezdte volna
meggyõzni, hogy legalább egy résnyire nyissa ki a sisakrostélyát a világ felé. Huszonkilenc éve
során elõször érezte úgy, hogy nem kéne annyira védekeznie minden ellen, ahogy eddig élte
az életét. A jó hírek és Wally noszogatásának hatására hajlandó volt számba venni egy olyan
életet, amelyet nem ural annyira a félelem.

Egy olyan életet, amelyben több szerepet kapnak a barátok. Amelyben több a pihenés. A
móka. Szép álom volt ez az új élet, nehezen elérhetõ, de úgy tûnt, érdemes érte megküzdeni.
De Bruno Frye torkon ragadta ezt az álmot és megfojtotta. Ismét csak arra emlékeztette
Hilaryt, hogy a világ veszélyes hely: egy olyan sötét pince, ahol szörnyek lapulnak minden
sarok mögött. Épp amikor kezdte kiverekedni magát a gödörbõl, és élvezni kezdte volna a
külvilágot, a férfi arcba rúgta és visszaküldte, ahonnan jött: le a kétségek és a gyanakvás
közegébe, a magány szörnyû biztonságába.

Sírt, mert erõszakot követtek el ellene. És mert megalázták. És mert Frye elvette tõle a
reményt, és belegázolt, mint ahogy az erõsebb gyerek összetapossa a gyengébb kedvenc
játékát.

Kettõ

Alakzatok. Ezek mindig elbûvölték Anthony Clemenzát.

Alkonyatkor, még azelõtt, hogy Hilary Thomas haza indult volna, míg pihenésképpen a
hegyek között kocsikázott, Anthony Clemenza és társa, Frank Howard hadnagy épp egy
bárpincért hallgatott ki Santa Monicában. A nyugatra nyíló hatalmas kirakaton át a lebukó
nap folytonosan változó vörös, narancsszínû, ezüstösben játszó alakzatokat festett a sötétülõ
tengerre.

A hely egy magányosok bárja volt, Paradise-nak hívták; itt találkoztak a krónikusan
magányos és halálosan felajzott emberek mindkét nembõl, egy olyan korban, amikor a
hagyományos találkozóhelyek -egyházi vacsorák, táncestélyek, közösségi piknikek, klubok -a
valódi és társadalmi buldózerek áldozatául estek, és a helyükön ma irodaházak, beton-üveg
lakósilók, pizzériák vagy parkolóházak álltak. A magányosok bárja az a hely, ahol az

ûrkorszaki fiú megismerkedik az ûrkorszaki lánnyal, vagy a macsó a nimfomániással, vagy a
félénk kis titkárnõ a társasági kapcsolatokban „béna" programszervezõvel, vagy -nagy néha a
nemi erõszakra készülõ tettes kiszemelt áldozatával.

Anthony Clemenza szemében a Paradise vendégei is alakzatokat alkottak, amelyek csak a
helyre voltak jellemzõek. A legszebb nõk és a legjobb képû férfiak nagyon egyenes háttal
ültek a bárszékeken vagy a mikroszkopikus koktélasztalok mellett, lábuk és könyökük
mértanilag tökéletes alakzatba rendezve, fejüket úgy fordítva, hogy érvényesüljön arcuk,
izmos végtagjaik vonalvezetése; elegánsan szögletes alakzatokat alkottak, ahogy nézték
egymást vagy, ahogy udvaroltak egymásnak. Azok, akiknek teste nem volt olyan vonzó, mint
a krémek krémjéé, de akik attól még vonzónak és kívánatosnak számítottak, kevésbé ideális
pózban ültek vagy álltak; õk viselkedésükkel pótolták azt, ami alakjukból hiányzott. Az õ
tartásuk ezt jelezte: itt jól érzem magam, nem érdekelnek a nálam szebbek, elégedett vagyok
magammal.

A Paradise bár meghatározó alakzatai mégis szomorúak voltak, gondolta Tony Clemenza:
a kielégületlenség sötét csíkjai, a magány szögletessége, a csendes kétségbeesés színes
halszálkái.

Azonban nem azért voltak itt Frank Howarddal, hogy az alakzatokat tanulmányozzák a
naplementében, hanem nyomot kerestek Bobby „Angol" Valdezhez.

Bobby Valdezt áprilisban engedték ki a börtönbõl hét év és néhány hónap után, amelyet a
tizenötbõl letöltött nemi erõszakért és emberölésért kiszabott büntetésébõl. Minden jel arra
utalt, hogy nagy hiba volt kiengedni.

Nyolc évvel ezelõtt Bobby megerõszakolt minimum három, illetve maximum tizenhat Los
Angeles-i nõt. A rendõrség hármat tudott bizonyítani; a többire gyanúja volt. Egy éjjel Bobby
elkapott egy nõt egy parkolóban, pisztollyal a kocsijába kényszerítette, felhajtott vele egy
földúton Hollywood Hills fölé a hegyekbe, letépte ruháit, többször is megerõszakolta, majd
kilökte a kocsiból és elhajtott. A baj csak ott volt, hogy a kocsi a földút végében állt, egy
csúnya szakadék mellett. A kocsiból meztelenül kilökött nõ elvesztette az egyensúlyát, és
lezuhant a szirtrõl. Egy lerobbant kerítésre zuhant. Elhasadt deszkák. Rozsdás drót.
Szögesdrót. A drót csúnyán megsebezte, egy tíz centis hegyes kerítésdeszka a hasába
fúródott, mintha karóba húzták volna. Hihetetlen módon azonban, amikor Bobbynak
engedelmeskedve beszállt a kocsiba, a kezébe akadt egy számla, amelyet egy Union 76-os
hitelkártyával egyenlítettek ki; azonnal rájött, hogy mi ez, és egészen a haláláig a kezében
szorongatta. Késõbb a rendõrök kiderítették azt is, hogy az áldozat csak egyféle fehérnemû
márkát viselt, amelyet a fiújától kapott ajándékba. Minden bugyijára rá volt hímezve: HARRY
TULAJDONA. Az egyik ilyen bugyit szakadtan és véresen megtalálták Bobby lakásán, a
fehérnemû-gyûjteményében. A bugyi és a blokk az áldozat kezében vezetett a gyanúsított
letartóztatásához.

A Kalifornia államot képviselõ vád szerencsétlenségére a körülmények összeesküdtek
ellenük, így Bobby könnyen megúszta. A letartóztatását végzõ rendõrök elkövettek egy apró
eljárási hibát, amikor õrizetbe vették; ezt aztán a védelem az alkotmányos garanciákra
hivatkozva ki is használta. Az akkori kerületi ügyész, bizonyos Kooperhausen, minden
energiáját lekötötte, hogy kivédje a korrupciós vádakat, amelyek irodájával kapcsolatban
szárnyra kaptak. Mivel tisztában volt azzal, hogy a letartóztatáskor elkövetett hiba a vád
egészét megkérdõjelezheti, egyezséget kötött a védelemmel, hogy Bobby bûnösnek vallja
magát három rendbeli erõszak és egy rendbéli emberölés vétkében, ha a többi, jóval
súlyosabb vádat elejtik. A legtöbb nyomozónak, így Tony Clemenzának is az volt a
véleménye, hogy Kooperhausennek ragaszkodnia kellett volna a másodfokú emberölés,

emberrablás, nemi erõszak és szodómia vádjához. Ehhez bõséges bizonyíték állt a vád
rendelkezésére. A lapjárás nem Bobbynak kedvezett -aztán a sors váratlanul egy ászt adott a
kezébe.

Ma tehát Bobby szabad ember.

Bár talán nem sokáig -gondolta magában Tony.

Májusban, egy hónappal a szabadlábra helyezése után, Bobby „Angel" Valdez nem jelent
meg a névelõtisztjénél a kijelölt idõpontban. Elköltözött a lakásából és a címváltozást nem
jelentette az illetékes hatóságoknak. Felszívódott.

Júniusban újból erõszakolni kezdte a nõket. Olyan könnyedén, mint más visszaszokik a
dohányzásra néhány év kihagyás után. Mint akinek feléled az érdeklõdése egy régi hobbi
iránt. Júniusban két nõt molesztált, júliusban megint kettõt. Augusztusban hármat. További
kettõt szeptember elsõ tíz napján. A rács mögött eltöltött nyolcvannyolc hónap után Bobby
csillapíthatatlan éhséget érzett a nõhúsra.

A rendõrség meg volt gyõzõdve róla, hogy ezt a kilenc bûntényt -és talán még többet is,
amelyeket nem jelentettek -ugyanaz az ember követte el; de ugyanilyen biztosak voltak
abban is, hogy ez az ember Bobby Valdez volt. Elõször is, mert mindegyik áldozathoz
ugyanazon a módon közeledett. Mindegyikük egyedül szállt ki a parkolóban a kocsijából késõ
este. A férfi pisztolyt nyomott a hasába, a hátába vagy az oldalába, és így szólt: -Kedvelem a
mókát. Gyere velem egy buliba, akkor nem bántalak. Ha nemet mondasz, azonnal lelõlek. Ha
szépen velem játszol, nem kell aggódnod. Jól fogod érezni magad, mókás fickó vagyok. -A
legtöbbször nagyjából ilyesmiket mondott, és az áldozatok azért jegyezték meg, mert nagyon
bizarrul hangzott a „mókás fickó vagyok" a férfi lágy, magas, szinte nõies hangján. Bobby
nyolc évvel korábban is ugyanígy szólította meg az áldozatait.

Továbbá, a kilenc áldozat döbbenetesen megegyezõ személyleírást adott a férfiról, aki
megtámadta õket. Karcsú. Százötven centi, legfeljebb hatvan kiló. Kreol bõr, az állon
gödröcske. Barna haj és szem. Lányos hang. Bobbyt a barátai azért is nevezték
„angyalkának", mert lányos hangja volt és babaarca. Bobby harminc éves volt, de
tizenhatnak nézett ki. Mindegyik áldozat látta a tettes arcát, mindegyikük szerint kölyöknek
nézett ki, de úgy viselkedett, mint egy kemény, kegyetlen, dörzsölt és perverz fickó.

A Paradise fõpincére két beosztottjára bízta a boltot, és szemügyre vette Bobby Valdez
három fényképét, amelyeket Frank Howard kirakott a pultra. A férfit Ottónak hívták,
jóvágású, barna bõrû, szakállas férfi volt. Fehér nadrágot viselt, szûk kék inget, melynek felsõ
három gombját nem gombolta be. Barna mellkasán aranyszõke volt a szõrzet, aranyláncon
egy cápafog lógott a nyakában. Fölpillantott Frankre és a homlokát ráncolta. -Nem is
tudtam, hogy az L. A-i rendõröknek Santa Monicára is kiterjed a hatásköre.
-A Santa Monica-i rendõrség auktorizációját bírjuk -felelte Tony.
-Hogy micsodáját?
-A Santa Monica-i rendõrséggel együtt nyomozunk az ügyön -felelte türelmetlenül Frank. Nos,
látta valaha ezt a fickót?
-Igen, persze. Vagy kétszer is itt járt -felelte Otto.
-Mikor? -kérdezte Frank.
-Óh... egy hónapja? Talán régebben.
-Nem hamarabb?

A zenekar abbahagyta a pihenõt, és belekezdett egy Billy Joel számba.

Otto igyekezett túlkiabálni a zenét.
-Legalább egy hónapja nem láttam. Azért emlékszem rá, mert nem akartam kiszolgálni.
Igazolványt kértem tõle, mire iszonyúan dühbe gurult. Jelenetet rendezett.

-Miféle jelenetet? -érdeklõdött Frank.
-Az üzletvezetõt követelte.
-Ennyi? -kérdezte Tony.
-Sértegetett -Otto arca elkomorult. -Soha senki nem vágott még a fejemhez ilyen jelzõket.

Tony a füléhez emelt kézzel hallgatta a bárpincért. Általában kedvelte Billy Joel számait,
de akkor nem, ha olyan zenészek játszották õket, akik azt hitték, hogy a lelkesedés és a
hangerõ pótolja a tehetséget.
-Szóval sértegette -mondta Frank. -Aztán még mi volt?
-Aztán bocsánatot kért.
-Csak úgy, csuklóból? Követeli az üzletvezetõt, magát sértegeti, aztán azonnal bocsánatot is
kért?
-Aha.
-Miért?
-Mert megkértem rá -jegyezte meg Otto.

Frank a pult fölé hajolt, amikor a zenészek fölsiketítõ kórusba csaptak.
-És csak azért kért bocsánatot, mert maga megkérte rá?
-Hát... elõször verekedni akart.
-És maga? -kiabálta Tony.
-Én nem. Ha egy nagydarab fickó is kezd el balhézni, én le tudom csillapítani anélkül, hogy
egy ujjal is hozzá kellene érnem.

A zenekar abbahagyta a kórusrészt; az énekes most már nem énekelt hangosabban, mint
egy átlagos mennydörgés.

Tony mellett egy döbbenetesen csinos zöldszemû szõke szépség ült a pultnál, és a
beszélgetést figyelte. Most megszólalt:
-Rajta, Otto, mutasd meg nekik, mi a trükköd!
-Maga bûvész? -kérdezte Tony Ottótól. -Mit csinál... mivel tûnteti el a rendetlenkedõ
vendégeket?
-Rájuk ijeszt -mondta a szõkeség. -Jópofa. Mutasd meg nekik, Otto!

A férfi megvonta a vállát, benyúlt a bárpult alá, és elõvett egy hosszú söröspoharat.
Végighordozta a szemük elõtt, mintha soha poharat még nem láttak volna. Aztán leharapott
belõle egy darabot. Majd megfordult, és a szemetes vödörbe köpte a szilánkot.

A zenekar az utolsó akkordokba csapott, majd a közönséget a csend kegyelmi állapotával
ajándékozta meg.

A hirtelen támadt csendben Tony hallotta, hogy reccsen az üveg, ahogy Otto újból leharap
belõle egy darabot.
-Jézusom! -sóhajtott föl Frank.

A szõkeség kacarászott.

Otto módszeresen körberágta a poharat, míg csak a talpa maradt. A szemetesbe hajította
és elmosolyodott. -Elrágok egy poharat a fickó elõtt, aki balhézni akar, hideg szemekkel
végigmérem, mint egy kígyó, és csendesen megkérem, hogy higgadjon le. Ha kell, közlöm
vele, hogy ha nem higgad le, kiharapom az orrát abból a barom arcából.

Frank Howard kíváncsian meredt a pincérre.
-És meg is tette már néha?
-Mit? Hogy leharaptam-e az orrát valakinek?
-Nem. Elég rájuk ijeszteni.
-És sok baja van az ilyenekkel? -kérdezte Frank.
-Nem, ez egy elõkelõ hely. Talán ha egy balhé van hetente.

-És mi a trükkje? -kérdezte Tony.
-Az üvegevésnek? Van egy apró titka, nem olyan nehéz megtanulni.

A zenekar belevágott Bob Seeger Still the Same-jébe, mintha egy rakás fiatalkorú bûnözõ
törne be egy lakásba, hogy feldúlja.
-Soha nem vágta még el a száját? -kiabálta oda Tony Ottónak.
-Néha-néha. Nem túl sokszor. A nyelvem például soha. Abból tudni, hogy valaki profi-e,
hogy milyen a nyelve -magyarázta Otto. -Az enyém még soha nem volt elvágva.
-De máshogy már megvágta magát.
-Persze, párszor az ajkam, de nem túl sokszor.
-Amitõl persze csak még hatásosabb a trükk -szólt közbe a szõke. -Látniuk kéne, ha
megvágja magát. Otto áll a balhés ürge elõtt, és úgy tesz, mintha észre sem vette volna, hogy
vérzik. -Zöld szemében állatias szenvedély csillant; Tony feszengve fészkelõdött a bárszékén.
-Csak áll, a vére lecsorog a szakállán és így figyelmezteti a tagot. El se hinné, milyen gyorsan
lehiggadnak.
-Elhiszem én -jegyezte meg Tony. Egyre jobban feszengett.

Frank Howard megcsóválta a fejét. -Háát... Ja -mondta Tony, mivel képtelen volt
szavakat találni.
-Oké, térjünk vissza Bobby Valdezhez -indítványozta Frank, és megütögette a fotókat a
pulton.
-Hát, ahogy mondtam már maguknak, legalább egy hónapja nem járt már itt.
-Akkor este, amikor megdühödött magára, és maga lecsillapította, akkor még itt maradt egy
italra?
-Kettõt vittem ki neki.
-És látta az igazolványát.
-Aha.
-Mi volt az... jogosítvány?
-Az. Harminc éves volt, az Isten szerelmére! Pedig nem nézett ki még szinte gimnazistának
sem, na, jó, annak igen -de harminc évesnek?!
-Emlékszik, milyen név volt a jogosítványban?

Otto a cápafogat piszkálta a nyakában.
-Hogy hogy név? Hisz már tudják a nevét.
-Csak arra volnék kíváncsi -magyarázta Frank -, hogy nem hamis igazolványt mutatott-e
magának.
-Az õ képe volt benne -mondta Otto.
-Ez még nem jelenti azt, hogy nem volt hamis.
-De nem lehet kicserélni a fotót egy kaliforniai jogsiban. Azt mondják, megsemmisíti
önmagát, vagy mi, nem igaz?
-Azt akarom mondani, hogy az egész jogosítvány hamis lehetett.
-Hamis születési adatok -nézett rá meglepetten Otto. Látszott rajta, hogy minden régi
kémfilmet látott már a tévében. -Mi ez, valami kémtörténet?
-Azt hiszem, megfordultak a szerepek -jegyezte meg Frank türelmetlenül.
-Tessék?
-Itt nekünk kéne feltenni a kérdéseket -mondta Frank. -Maga csak válaszoljon, oké?

A bárpincér az a fajta ember volt, aki gyorsan, erõsen és elzárkózóan reagál egy erõszakos
rendõrre. Kreol arca bezáródott, a tekintete üres lett.
Tony nem akart elveszteni fontos információkat, ezért Frank vállára tette a kezét és
finoman megszorította. -Ugye nem akarod, hogy elkezdjen itt nekünk poharat enni?

-Én szívesen végignézném még egyszer -jegyezte meg a szõkeség vigyorogva.
-Inkább a te módszereddel csináljuk? -kérdezte Frank Tonytól.
-Igen.
-Csak tessék.

Tony Ottóra mosolygott.
-Nézze, maga kíváncsi ember, mi is azok vagyunk. Tényleg nem baj, ha ki
akarja elégíteni a kíváncsiságát, feltéve, ha kielégíti
a miénket is.

Otto ismét kinyílt. -Én is így látom.
-Akkor jó -mondta Tony.
-Szóval mit csinált ez a Bobby Valdez, hogy ennyire meg akarják találni?
-Megsértette a feltételes szabadlábra bocsátás szabályait -felelte Tony.
-Fegyveres támadás -tette hozzá Frank.
-És nemi erõszak -egészítette ki Tony.
-Hé -szólalt meg Otto -, nem azt mondták, hogy maguk a gyilkosságiaktól vannak?

A zenekar olyan csörömpöléssel fejezte be a számot, ami becsületére vált volna egy
tehervonatnak is. Aztán néhány percnyi békés csönd támadt, míg az énekes meglehetõsen
ötlettelen csevegést folytatott az egyik asztal vendégeivel, akik füstfelhõbe burkolózva ültek
a székeiken. Tony biztos volt benne, hogy a füst csak részben származik a cigarettáikból;
döntõen szétégett dobhártyájuk lehetett benne a ludas. A zenészek úgy tettek, mintha
hangoltak volna.
-Amikor Bobby Valdez egy olyan nõvel fut össze, aki nem állt kötélnek -magyarázta Tony
Ottónak -, azt a pisztolya markolatával veri el, míg nem engedelmeskedik. Öt napja tízedik
áldozatát olyan erõvel és olyan sokszor ütötte fejbe, hogy a nõ tizenkét órával késõbb
belehalt. Ezért léptek a képbe a gyilkosságiak.
-Én csak azt nem értem -szólt közbe a szõkeség -, hogy miért kell egy pasinak erõszakkal
elvennie egy nõtõl azt, amit más nõk szívesen neki adnának. -Tonyra kacsintott, aki azonban
nem kacsintott vissza.
-Mielõtt az a nõ meghalt -szólalt meg Frank -, olyan leírást adott a fickóról, ami úgy passzolt
Bobbyra, mint egy megrendelésre készült kesztyû. Szóval, ha tud valamit errõl a takonyról,
akkor azt nekünk is hallanunk kell.

Otto nemcsak minden kémfilmet látott, hanem minden rendõrfilmet is, mert így szólt:
-Szóval akkor elsõ fokú gyilkosságért keresik.
-Elsõ fokúért -felelte Tony. -Pontosan.
-És miért pont tõlem érdeklõdnek?
-Mert a tízbõl hét nõt magányosok bárja elõtt szedett fel a parkolóban...
-Egyiküket sem a mienkében -szólt közbe védekezõen Otto. -A mienké jól ki van világítva.
-Ez igaz -felelte Tony. -De végigjártuk a magányosok találkahelyeit a városban, beszéltünk a
pincérekkel és a törzsvendégekkel, fotókat mutattunk Bobby Valdezrõl. Egy Century City-beli
bárban ketten azt mondták, hogy itt látták a fickót, de nem voltak benne biztosak.
-Tényleg volt itt is -mondta Otto.

Most, hogy Otto ilyen szépen meg lett nyugtatva, ismét Frank vette át a kihallgatást.
-Szóval botrányt okozott, maga elõadta neki a poharas mûsort, mire õ megmutatta
magának a jogosítványát.
-Aha.
-Szóval milyen név volt a jogosítványban?

Otto a homlokát ráncolta.

-Nem tudom biztosan.

-Robert Valdez volt az?

-Nem hiszem.

-Próbáljon meg visszaemlékezni!

-Valami mexikói név.

-A Valdez is az.

-Ez valahogy ennél is olyanabb volt.

-Hogy érti?

-Hát... hosszabb volt... tele Z-vel.

-Z-vel?

-Meg Q-val. Tudja, milyen fajta nevekre gondolok. Mint mondjuk a Velázquez.

-Velázquez volt?

-Nem. De olyasmi.

-V-vel kezdõdött?

-Nem tudom biztosan. Csak a hangzásáról beszélek.

-És a keresztnév?

-Azt hiszem, arra emlékszem.

-És?

-Juan.

-J-U-A-N?

-Aha. Ez nagyon mexikói, nem?

-Látott címet is a jogsiban?

-Azt nem néztem.

-Említette, hol él?

-Nem nagyon haverkodtunk.

-Magáról sem beszélt?

-Csendben ivott, aztán távozott.

-És azóta soha nem járt itt?

-Így van.

-Biztos benne?

-Akkor biztos nem, amikor én voltam szolgálatban.

-Jó a memóriája.

-Csak a bajkeverõkre és a csinos nõkre.

-Szeretnénk megmutatni a fotókat néhány vendégnek is -mondta Frank.

-Persze, csak rajta.
A Tony mellett ülõ szõkeség megszólalt:

-Megnézhetném õket közelebbrõl? Talán itt voltam, amikor itt járt. Lehet, hogy beszéltünk

is egymással.
Tony felszedte a képeket, és megfordult a székén.
A nõ is Tony felé fordult, és csinos térdét a férfiéhez nyomta. Amikor elvette a képeket,

ujjai elidõztek a férfi ujjain. És a jelek szerint nagy híve volt a szemkontaktusnak. Mintha bele

akart volna látni Tony agyába.

-Engem Judynak hívnak. És magát?

-Tony Clemenzának.

-Tudtam, hogy maga olasz. A szomorú fekete szemérõl.

-Mindig lebukom miatta.

-És a fekete hajáról. Olyan szép hullámos.

-És spagetti szósz foltot is lát az ingemen?
A nõ szemügyre vette Tony ingét.
-Nincs rajta semmilyen folt -jegyezte meg Tony.

A nõ értetlenül pillantott rá.
-Csak hülyéskedtem. Vicc volt -mondta a férfi.
-Ja?
-Megismeri Bobby Valdezt?

A nõ végre szemügyre vette a képeket is.
-Nem. Biztos nem voltam itt, amikor itt járt. De nem rossz, egész aranyos, nem igaz?
-Babaarcú.
-Olyan volna, mintha az öcsémmel bújnék ágyba -jegyezte meg a nõ. -Bizarr. -
Elvigyorodott.

Tony elvette tõle a képeket.
-Nagyon jó az öltönye -jegyezte meg a nõ.
-Köszönöm.
-Igen divatos a szabása.
-Köszönöm.

Ez nem egyszerûen egy felszabadult nõ volt, aki élt a jogával, hogy õ lehessen a
kezdeményezõ. Tony szerette a felszabadult nõket. Õ azonban más volt. Valahogy fura. A
korbácsos, láncos fajta. Vagy még ennél is rosszabb. Tony úgy érezte magát mellette, mint
egy jóízû falat, egy kis szelet pirítós kaviárral, ezüst tálcán feltálalva.
-Ilyen öltönyöket nem látni egy ilyen helyen -folytatta a nõ.
-Gondolom.
-Póló, farmer, bõrdzseki, szóval a hollywoodi fazon -az ilyen helyeken csak ilyet lát.

A férfi megköszörülte a torkát.
-Nos -szólalt meg feszengve -, szeretném megköszönni, hogy segített.
-Szeretem, ha egy férfi jól öltözik -mondta a nõ.

A tekintetük megint összeakadt, Tony látta a nõében megcsillanó állati vágyat. Úgy érezte,
ha hagyná magát felvinni a nõ lakására, az ajtó úgy zárulna rá, mint egy cápa állkapcsa. A nõ
egy pillanat alatt leteperné, kiszívná belõle az életnedveket, míg lassan fel nem oldódna
benne, a maradék pedig a részévé nem válna.
-Mennem kell -mondta Tony és lecsúszott a bárszékrõl. -Viszlát.
-Remélem én is.

Jó negyedórán át Tony és Frank Valdez fotóit mutogatta a Paradise vendégeinek. A
zenekar eközben Rolling Stones, Elton John és Bee Gees számokat játszott olyan hangerõvel,
hogy Tony a fogaiban érezte a vibrálást. Az egész csak elpocsékolt idõ, gondolta. Senki sem
emlékezett az angyalarcú gyilkosra.

Kifelé menet Tony megállt a bárpultnál, ahol Otto két epres margaritát kevert.
-Mondjon meg nekem valamit! -kiabálta túl a zenét.
-Bármit -kiabálta vissza a mixer.
-Nem azért járnak az emberek az ilyen helyekre, hogy ismerkedjenek?
-Hogy kapcsolatot teremtsenek, ennyi az egész.
-Akkor mi az istenért tartanak minden magányosok bárjában ilyen zenekarokat?
-Mi baja a bandával?
-Sok minden. De legfõképpen az, hogy baromi hangos.
-És?
-Így hogy a csudába lehet érdekes dolgokról beszélgetni?

-Érdekesen beszélgetni? -kérdezett vissza Otto.
-Ember, ezek nem beszélgetni akarnak. Hanem hogy ismerkedjenek, szemügyre vegyék
egymást, megtudják, kivel akarnak ágyba bújni.
-És semmi beszélgetés?
-Nézze meg õket! Csak nézze meg! Mirõl is beszélgethetnének? Ha nem lenne elég hangos a
zene, idegesek lennének.
-Mi töltené ki az õrjítõ szótlan perceket?
-Pontosan. Szóval akkor máshova mennének.
-Ahol hangosabb a zene, és csak testbeszédre van szükségük.

Otto megvonta a vállát. -Az idõk jele.
-Akkor talán nekem is máskor kellett volna élnem -jegyezte meg Tony.

Odakint enyhe volt az este, de Tony tudta, hogy késõbb hidegebb lesz. Leszáll a pára a
tenger felõl, még nem igazi köd, csak az a nyirkos lehelet, amely a lámpák köré glóriát
varázsol.

Frank már bent ült a jelzés nélküli szedán volánja mögött. Tony beült mellé, és
bekapcsolta a biztonsági övet.

Még egy nyomot ellenõrizniük kellett, mielõtt aznapra letehették a szolgálatot. Abban a
Century City-beli bárban az a pár azt mondta, hogy Bobby Valdezt látták Hollywoodban is, a
Big Quake-ben, a Sunset Boulevardon.

A forgalom nem volt valami erõs a város szíve felé. Frank idõnként elvesztette a türelmét,
és szlalomozni kezdett a sávok között, nyomta a dudát, csikorgatta a kereket, megpróbált
néhány kocsival elõrébb keveredni -de nem ma. Ma együtt csordogáltak a többiekkel.

Tony azon törte a fejét, vajon Frank Howard elfilozofálgatott-e Ottóval.

Kis idõ múlva Frank megszólalt:
-Megkaphattad volna?
-Kit?
-Azt a szõkét, azt a Judyt.
-Szolgálatban voltam, Frank.
-Megbeszélhettél volna vele valamit. Lihegve bukott rád.
-Nem az esetem.
-Jó nõ volt.
-Gyilkos.
-Hogy micsoda?
-Elevenen felfalt volna.

Frank néhány másodpercig mérlegelte a hallottakat, aztán megszólalt: -Egy szart. Én azért
megpróbáltam volna, ha lehetõségem adódik rá.
-Tudod, hol találod meg.
-Lehet, hogy késõbb vissza is megyek, ha végeztünk.
-Csináld csak -mondta Tony. -Majd meglátogatlak az elfekvõben, ha végzett veled.
-Mi a franc bajod van? Ne volt ez a csaj olyan különleges. Könnyen kezelhetõk az ilyenek.
-Talán pont ezért nem volt hozzá kedvem.
-Csak küldd hozzám nyugodtan!

Tony Clemenza fáradt volt. Mindkét kezével letörölte az arcát, mintha a fáradság valami
álarc volna, amit le lehet venni. -Szerintem túlságosan is sokan vették kézbe, kicsit
elhasznált volt.
-Mióta lettél puritán?

-Nem vagyok az -felelte Tony. -De... lehet, hogy mégis az vagyok. Egy kicsit. Valahol van
bennem némi puritánság. Isten a tudója, hány úgynevezett „értelmes kapcsolatom" volt
már. Egyébként messze nem vagyok tiszta. De nem tudom elképzelni magam, hogy ott
cirkálok esténként a Paradise-ban, minden nõt „bombázónak" mondok és vadászom a friss
húsra. És különben is el tudod képzelni, hogy ilyeneket mondok? „Szia, Tony vagyok, téged
hogy hívnak? Milyen jegyben születtél? Hiszel a számmisztikában? Nem jársz tudattágításra?
Hiszel a kozmikus energia hihetetlen totalitásában? Szerinted a sors egy mindent átfogó
kozmikus tudat megnyilvánulása? Szerinted is a sors akarata volt, hogy találkozzunk?
Gondolod, hogy meg tudunk szabadulni a rossz karmánktól, amit külön-külön teremtettünk,
ha létrehozunk egy jó közös energiamezõt? Akarsz egyet dugni?"
-Az utolsó mondat kivételével -felelte Frank -egy szót sem értettem az egészbõl.
-Én sem.. Épp errõl beszélek. Egy ilyen helyen ez a mûanyag rizsa megy, a lényeg az, hogy a
csillogó szöveggel mindenkit ágyba dönts a lehetõ legrövidebb idõ alatt. A Paradise-ban nem
kérdezel egy nõtõl olyan dolgot, ami valóban fontos. Nem érdekelnek az érzései, a
tehetsége, a félelmei, a reményei; hogy mire van szüksége, mikrõl álmodik. Tehát az
történik, hogy ágyba kerülsz egy vadidegen nõvel. Sõt, ami még ennél is rosszabb, közben
rájössz, hogy egy üresfejû babával szeretkezel -egy Playboy nyuszival; szóval egy darab
hússal és nem egy húsvér emberrel, egyszóval nem is szeretkezel egyáltalán. A dolog egy
testi igény kielégítésévé alacsonyodik, mint amikor megvakarod, ha viszket, vagy klotyóra
mész, ha kell. Ha egy férfi erre redukálja a szexet, ezzel az erõvel otthon is maradhat, ha
megvan legalább az egyik keze.

Frank lefékezett egy piros lámpánál és megszólalt:
-Marok Marcsa nem tud leszopni.
-Jézusom, Frank, néha nagyon durva tudsz lenni!
-Inkább csak gyakorlatias.
-Én csak azt akartam mondani, hogy nekem legalábbis nem okoz örömet a tánc, ha nem
ismerem a partnert. Én nem vagyok az a fajta, aki elmegy a diszkóba és csak úgy rángatózik.
Én szeretem ismerni a nõ lépéseit, hogy hogyan mozog és miért, hogy mit érez, és mit
gondol. A szex sokkal jobb, ha a nõ jelent neked valamit; ha egyéniség, ha öntörvényû
személyiség és nem egy szimpla test, amelyiknek megvannak a megfelelõ görbületei.
-Nem hiszek a fülemnek -jegyezte meg Frank, amikor elindultak, mert a lámpa zöldre
váltott. -Ez az a régi brómos rizsa, hogy a szex olcsó és nem okoz kielégülést, ha hiányzik
belõle a szerelem.
-Nem az örök szerelemrõl beszélek -felelte Tony. -Se a holtomiglan-holtodiglan tartó
hûségrõl. Lehet valakit szeretni rövid ideig is. És utána is lehet szeretni, ha már a kapcsolat
testi része véget ér. Én jóban vagyok a régi szerelmeimmel, nem tekintjük egymást gyõzelmi
trófeának; van beszélnivalónk egymással azután is, ha már nem bújunk ágyba. Nekem fontos
tudnom, hogy megbízhatok a nõben, hogy lemezteleníthetem magam elõtt éreznem, hogy
különlegesek vagyunk egymásnak, hogy fontosnak tartjuk egymást, még ha csak átmenetileg
is.
-Ez marhaság -jegyezte meg komoran Frank.
-Én így érzem.
-Hadd figyelmeztesselek!
-Tessék csak....
-Ennél jobb tanácsot soha nem kaptál még.
-Figyellek.

-Ha tényleg elhiszed, hogy létezik olyasmi, hogy szerelem, ami olyan intenzív, mint a
gyûlölet vagy a félelem, akkor rengeteg szenvedésre kell felkészítened magad. Az egész egy
nagy hazugság. A szerelmet az írók találták ki, hogy vegyék a könyveiket.
-Ezt nem mondhatod komolyan.
-Egy frászt nem. -Frank sajnálkozó tekintetet vetett Tonyra. -Mennyi idõs is vagy... ?
Harminchárom?
-Mindjárt harmincöt -felelte Tony, amikor Frank már ismét az utat figyelte, és megelõzött
egy hulladék vassal megrakott kamiont.
-Na, akkor én egy tízessel idõsebb vagyok nálad -mondta Frank. -Szóval hallgass az
öregebbre! Nemsokára beleszeretsz valami ribibe, és amikor lehajolsz, hogy megcsókdossad
a lábát, a csaj kirúgja még a szart is belõled. Az hétszentség, hogy összetöri a szíved, ha
elárulod neki, mi van. Vonzalom? Ez van, oké. És vágy. Ez a jelszó, kisfiam. Minden errõl szól.
De szerelem? El kéne már felejtened ezt a szerelem nevû marhaságot. Érezd jól magad!
Kapaszkodj bele minden jó seggbe, amíg lehet. Dugj egy nagyot, aztán kalap, kabát! Így nem
lesz semmi bajod. Ha folyton a szerelemrõl álmodozol, iszonyatos nagy bolondot csinálsz
magadból, míg végül padlót nem fogsz.
-Ez nekem túlságosan cinikus megközelítés.

Frank rántott egyet a vállán.

Fél éve fejezõdött be a válása és még mindig a keserû élmény hatása alatt állt.
-Egyébként te sem vagy ilyen cinikus -mondta Tony. -Szerintem magad sem hiszed el, amit
mondasz.

Frank nem felelt.
-Te is érzékeny ember vagy -folytatta Tony.

Frank megint rántott egyet a vállán.

Tony próbálta feléleszteni a kifulladt beszélgetést, de Frank elmondott mindent a
témáról, amit akart, és olyan hallgatásba mélyedt, mint a szfinx. Még az is meglepõ volt,
hogy egyáltalán ennyit beszélt, mert Frank nem volt valami nagy csevegõ. Sõt, ha Tony
jobban belegondolt, talán ez volt a leghosszabb beszélgetésük, mióta ismerték egymást.

Tony már több mint három hónapja dolgozott együtt Frankkel. Még most sem tudta, hogy
a párosuk be fog-e válni.

Rengeteg volt kettejük között a különbség. Tony szeretett beszélni. Frank válaszul
legtöbbször csak felmordult. Tonyt sokmás érdekelte a munkáján kívül: a filmek, a könyvek,
az ételek, a zene, a mûvészet, a síelés, a futás. Viszont úgy látta, hogy Frankét nemigen
érdekelte más. Tony szerint egy nyomozó sokféle módszerrel juthatott információhoz egy
tanútól; többek között kedvességgel, szellemességgel, együttérzéssel, empátiával,
kitartással, ravaszsággal -és természetesen megfélemlítéssel, végsõ esetben pedig
erõszakkal. Frank beérte a kitartással, a ravaszsággal és a megfélemlítéssel, és egy
csipetnyivel, több erõszakkal, mint amennyit a rendõrség elfogadhatónak tartott. Ellenben
nem tartotta semmire a Tony listáján szereplõ többi tulajdonságot. Emiatt hetente legalább
kétszer Tonynak finoman, de határozottan rendre kellett utasítania. Frank hajlamos volt a
dühöngésre, ha túl sok kudarc érte õket egy nap alatt. Tony viszont szinte mindig nyugodt
volt. Frank százhetvenöt centi magas volt, mokány és kemény, mint egy szikla. Tony
száznyolcvankettõ, karcsú, inas és jóképû. Frank szõke volt és kékszemû, Tony fekete. Frank
komor volt és pesszimista, Tony optimista. Néha annyira végletesen különböztek egymástól,
hogy kilátástalannak tûnt a kapcsolatuk.

Viszont bizonyos szempontból egyformák voltak. Elõször is egyikük sem volt csak napi
nyolc órában rendõr. Legtöbbször túlóráztak, rátettek a szolgálatra két vagy három órát,

amit persze a kutya sem fizetett meg nekik, de nem panaszkodtak. Ha egy ügy a lezárásához
közeledett, nem ritkán a szabadnapjukat is átdolgozták, ha szükséges volt. Senki sem kérte
õket erre. A döntés kizárólag rajtuk múlott.

Tony azért dolgozott, mert az ambíció fûtötte. Nem akart nyomozó hadnagy maradni
élete hátralévõ részében. Kapitány akart lenni, vagy talán még több, mondjuk rendõrfõnök vagyis
olyan poszton, ahol a fizetés és késõbb a nyugdíj is sokkal több, mint a jelenlegi
beosztásában. Egy olasz nagycsaládban nõtt föl, ahol a takarékosság ugyanolyan fontos
vallás volt, mint a katolicizmus. Apja, Carlo, bevándorló volt, és szabóként kereste a
kenyerét. Keményen dolgozott, hogy családját ruházni, etetni tudja, de mégis sokszor
veszélyesen közel jártak a csõdhöz. Gyakori látogató volt a betegség a Clemenza családban,
és a kórházi számlák felzabálták kevéske megspórolt pénzüket. Tony gyerekfejjel, amikor
még valójában nem is értette a pénz, a családi költségvetés szerepét, számtalan kiselõadást
hallott apjától az anyagi felelõsségrõl. Carlo minden nap hangoztatta neki a kemény munka,
az ambíció fontosságát, hogy milyen fontos az embernek a biztonságos állás. Apjának
igazából a CIA agymosási osztályán kellett volna dolgoznia. Tonyt tökéletesen átjárta apjának
minden félelme és elve, hogy még harmincöt évesen, tisztességes folyószámlával és stabil
munkahellyel a háta mögött is szorongott, ha két vagy három napig távol volt a munkájától.
Ha nagy ritkán hosszabb szabadságot vett ki, néhány nap után az egészet kálváriaként élte
meg és nem kikapcsolódásként. Azért túlórázott, mert Carlo Clemenza fia volt, és Carlo
Clemenza fia nem tehetett másként.

Frank Howardnak más oka volt, hogy ennyi idejét áldozza a munkájának. Semmivel sem
volt ambiciózusabb, mint a többi rendõr, és különösebben a pénz sem aggasztotta. Tony úgy
látta, hogy Frank csak azért túlórázott, mert akkor élt, amikor dolgozott. Csak a nyomozó
szerepét ismerte, azt tudta eljátszani; ez adott célt és értelmet az életének.

Tony levette a szemét az elõtte haladó autók vörös helyzetjelzõ lámpáiról, és partnere
arcát tanulmányozta. Frank nem vett tudomást társa vizsgálódásáról. A vezetésre
koncentrált; egy pillanatra sem vette le a szemét a Wilshire Boulevard hullámzó forgalmáról.
A mûszerfal zöld fénye kiemelte kemény arcvonásait. Nem volt jóképû a szó klasszikus
értelmében, de a maga módján mégis. Széles homlok, mélyen ülõ kék szemek, a kelleténél
kicsit nagyobb orr, ívelt ajkak, amelyek a szükségesnél többször legörbültek, így kiemelték
erõs állvonalát. Az arcból erõ sugárzott -és makacs elszántság. Nem volt nehéz elképzelni
róla, hogy esténként hazamegy, leül, szabályosan transzba esik, és így marad egészen a
másnap reggeli munkakezdésig.

A túlórázáson kívül nem sok közös volt Tonyban és Frankben. Bár sok civil ruhás detektív
sutba dobta a régi öltözködési elõírásokat és farmerben, szabadidõ ruhában jelentkezett
szolgálatra, Tony és Frank rendületlenül hitt az öltönyben és a nyakkendõben. Profiknak
tartották magukat, akik olyan munkát végeznek, melyhez különleges képességek és
végzettség szükséges; olyan munkát, ami legalább annyira életbevágó és sok energiát
követel, mint az ügyvédé, a tanáré vagy a szociális munkásé -sõt talán még keményebb -; és
a farmer nem erõsíti ezt a profi képet. Egyikük sem dohányzott és nem ivott szolgálatban. És
egyik sem tolta a papírmunkát a másikra.

Szóval mégis kijöhetünk egymással, gondolta Tony. Talán majd meg tudom gyõzni, hogy a
kedvességével hasson és ne erõszakkal. Rá tudom venni, hogy érdekeljék a filmek, az ételek,
ha már a könyvekig, a színházig és a mûvészetig nem is jutunk el. Azért akarok ennyire
alkalmazkodni hozzá, mert túl magasak az elvárásaim. De bárcsak egy kicsivel többet
beszélne, és ne ülne itt, mint valami fatuskó!

Tony azért várt el olyan sokat mindenkitõl, mert egészen május 7-ikéig, öt éven át egy
olyan tökéletes társsal dolgozott, mint Michael Savatino. Mindketten olaszok voltak; közösek
voltak az etnikai gyökereik, ismerték az olaszok fájdalmait és örömeit. De ennél is fontosabb,
hogy hasonló módszereket alkalmaztak a munkában, és ugyanazok voltak a kedvteléseik.
Michael imádott olvasni, nagy mozi járó volt és kiváló szakács. Munka közben izgalmas
beszélgetéseket folytattak.

Aztán februárban Michael és felesége, Paula Las Vegasba utazott egy hétvégére.
Megnéztek két mûsort. Kétszer vacsoráztak a Battista's Hole-ban, a város legjobb
éttermében. Kitöltöttek egy tucat kenõ szelvényt, és nem nyertek semmit. Kétdolláros
alapon black jackeztek, és elvesztettek hatvan dollárt. Majd, egy órával tervezett
hazautazásuk elõtt, Paula bedobott egy ezüst dollárost egy játék automatába, amely
hatalmas összegû jokerrel kecsegtetett; lehúzta a kart -és kicsivel több, mint kétszázhúsz
ezer dollárt nyert.

Michael eredetileg soha nem akart rendõr lenni. Viszont Tonyhoz hasonlóan neki is
mindennél fontosabb volt a stabil állás. Rendõr akadémiát végzett, viszonylag gyorsan
emelkedett egyenruhás járõrbõl nyomozóvá, mert a közalkalmazotti munka legalább szerény
anyagi biztonságot jelentett. Márciusban azonban Michael megkezdte hatvan napos
felmondását, és májusban kilépett. Felnõtt életének célja mindig az volt, hogy saját éttermet
nyisson. Öt hete meg is nyílt a Savatino's, egy kicsi, de hiteles olasz ristorante a Santa Monica
Boulevardon, nem messze a Century City komplexumtól. Valóra vált egy álom.

Mennyi a valószínûsége, hogy az én álmaim is ugyanígy valóra válnak? Tony ezen törte a
fejét, miközben a város fényeit figyelte. Mi a valószínûsége, hogy ha elmegyek Las Vegasba,
én is nyerek kétszázezer dollárt, otthagyom a rendõrséget és belevágok a festõk életébe?

Nem kellett hangosan feltennie a kérdést, mert nem Frank Howard véleményére volt
kíváncsi. Mennyi a valószínûsége? Nem túl sok. Legfeljebb annyi, mintha hirtelen kiderülne,
hogy tulajdonképpen egy gazdag arab emír elveszettnek hitt fia.

Ahogy Michael Savatino arról álmodozott, hogy egyszer éttermet nyit, Tony Clemenza
álma az volt, hogy festõmûvészként keresi meg a kenyerét. Több anyaggal is otthonosan
bánt: tussal, vízfestékkel és olajjal. Nemcsak a technikája volt jó, hanem erõs és egyedi volt a
kreatív fantáziája. Talán ha középosztálybeli családba születik, jó iskolába jár, a legjobb
tanárok tanítják, sikeres festõ lehetett volna belõle. Ehelyett autodidaktaként képezte
magát, átrágta magát több száz mûvészeti könyvön, hosszú órákon át rajzolt, és mindenféle
anyagokkal kísérletezett. És ugyanattól az önbizalomhiánytól szenvedett, amelytõl sok más
autodidakta. Bár négy képzõmûvészeti pályázaton is elindult, amelyekbõl kétszer elvitte a
saját kategóriája elsõ díját, soha nem gondolt komolyan arra, hogy kilépjen a rendõrségtõl,
és bevesse magát a mûvészéletbe. Az egész nem volt más a számára, mint kellemes fantázia.
Carlo Clemenza fia soha nem cserélné föl biztonságos heti fizetési csekkjét a mûvészlét
kiszámíthatatlanságára, hacsak nem tesz szert egy kisebb vagyonra Las Vegasban.

Féltékeny volt Michael Savatino szerencséjére. Természetesen ettõl még jó barátok
maradtak, és Tony õszintén örült Michael szerencséjének. Valóban örült. De féltékeny is volt
rá. Hiszen õ is ember volt és neki is ott pislákolt a kérdés a tudata mélyén: Miért nem én
vagyok a helyében?

Frank hirtelen beletaposott a fékbe, erõszakosan kirángatva Tonyt az álmodozásából, és
rádudált az elõtte cammogó Corvette-re.
-Seggfej! Néha szinte hiányzik, hogy nem vagyok egyenruhás és nem osztogathatom a
büntetõcédulákat!
-Dehogyis hiányzik ez neked!

-Jól elkapnám a grabancát!
-Hacsak ki nem derül, hogy a pasas tele van nyomva droggal vagy egyszerûen õrült. Ha az
ember a közlekedésieknél dolgozik, hajlamos elfeledkezni róla, hogy a világ tele van
õrültekkel. Az embert elandalítja a rutin és óvatlanná válik. Odaballagsz hozzá a cédulával a
kezedben, és a pasas pisztollyal üdvözöl. Talán még a fejed is szétlövi. Nem, kösz, én örülök,
hogy letudtam a közlekedést örökre! Ha az ember gyilkossági ügyben nyomoz, akkor
legalább tudja, hogy kikkel van dolga. Soha nem veszted szem elõl, hogy annál a valakinél
pisztoly, vagy kés, esetleg ólomcsõ lehet. Szóval kisebb a valószínûsége, hogy belesétálsz egy
stukkerbe, ha gyilkosságis vagy.

Frankét azonban nem lehetett egy újabb vitába belerángatni. A tekintetét nem vette le az
útról, csak morgott, aztán ismét hallgatásba burkolózott.

Tony felsóhajtott. A festõ szemével nézte az ablakból elé táruló látványt, kereste az eddig
figyelmen kívül hagyott részleteket, a szépségeket.

Alakzatok.

Minden képnek -legyen az táj, tenger, utca, épület, szoba, ember vagy tárgy, -megvolt a
maga sajátos formája. Ha az ember meglátta a rendszert az alakzatban, azonnal belelátott a
mögötte rejlõ szerkezetbe. Ha az ember meg tudja ragadni a módszert, amely a felszíni
harmóniát létrehozta, végül megérti bármely téma legmélyebb jelentésmechanizmusát, és jó
képet tud festeni róla. Ha az ember kézbe veszi az ecsetet és úgy közelít a vászonhoz, hogy
elõtte nem végezte el ezt az elemzést, készíthet ugyan szép képet, de ez nem lesz mûalkotás.

Alakzatok.

Miközben Frank Howard kelet felé hajtott a Wilshire-en a hollywoodi magányosok bárja, a
Big Quake felé, Tony az éjszakai város alakzatait figyelte. Elõször a tengerre nézõ házak
alacsony és éles, majd a magas pálmák árnyas körvonalait. Amikor Westwoodba értek, a
függõleges vált az uralkodó alakzattá: magas irodaépületek, a közöttük beszüremlõ hosszú
fénycsíkok, amelyek rávetülnek a szemközti házakra. Ezek a kimért, függõleges alakzatok a
modern gondolkodás és a multinacionális hatalom jelképei, és jóval több pénzrõl árulkodnak,
mint a Santa Monica-i házak. Westwoodból Beverly Hillsbe értek, amely egy elszigetelt zseb
a metropolisz szövetében; olyan hely, amelyen át közlekedhetnek ugyan a Los Angeles-i
rendõrök, de hatáskörük nincs. Beverly Hillsben puhák és buják voltak az alakzatok: nagy
házak, parkok, sok-sok zöld, exkluzív üzletek, több vagyont érõ kocsi, mint máshol a föld
kerekén. A Wilshire Boulevardról a Santa Monica Boulevardon át a Doheny felé az alakzatok
az egyre növekvõ vagyont tükrözték.

A Dohenyn észak felé fordultak, felfelé a hegyekbe; ráhajtottak a Sunset Boulevardra, és
továbbmentek Hollywood szíve felé. A híres utcához nagy nevek és legendák társultak. Jobb
kéz felõl állt a Scandia, a város egyik legjobb és legelegánsabb étterme, sõt talán az egész
országé. Csillogó diszkók. Itt egy night club, amott egy másik, amelyet egy színpadi hipnotizõr
üzemeltet. Kabarék, blúzkocsmák, rock klubok. Hatalmas neontáblák a legújabb filmek
címével, a legdivatosabb rock sztárok nevével. Mindenütt fények. Eleinte ez a bulvár igazolta
azokat a kormánybeszámolókat, amelyek állították, hogy Los Angeles és a külvárosa az
ország leggazdagabb környéke, és talán az egész világé. De ahogy kelet felé haladtak, ez a
csillogás megkopott. Még Los Angeles is szenvedett az elöregedéstõl. Az alakzatok egyelõre
csak felszínesen, de kezdtek elrákosodni. A város egészséges testén itt-ott rosszindulatú
kinövések jelentek meg: olcsó bárok, sztriptíz klubok, lerobbant benzinkutak,
masszázsszalonok, renoválásra szoruló épületek. A betegség ezen a környéken még nem volt
végzetes, mint a szomszédos negyedekben, de napról napra egyre nagyobb darabokat
harapott ki az egészséges szövetbõl. Franknek és Tonynak nem kellett behatolnia a daganat

szívébe, mert a Big Quake a tumor peremén volt. A bár villódzó kék-vörös fényei az út jobb
oldalán bukkantak eléjük.

Belül a hely a Paradise-ra hasonlított, bár több volt a szín, a króm és a tükör, mint Santa
Monicában. A vendégek is kissé elegánsabbaknak tûntek. A szükség, a vágy és a magány
alakzatai. Kétségbeesett, húsevõ alakzatok.

A bárpincér nem tudott nekik segíteni, egy vendég volt csak, aki igen: egy magas, barna
nõ, ibolyakék szemekkel. Biztosra állította, hogy Bobbyt megtalálják a Janusban, ebben a
westwoodi diszkóban. A két elõzõ este ugyanis ott látta Valdezt.

Odakint a parkolóban Frank megjegyezte:
-Az egyik dolog elvezet a másikhoz.
-Mint rendesen.
-Késõre jár.
-Aha.
-Megnézzük most a Janust, vagy hagyjuk holnapra?
-Most -felelte Tony.
-Jó.

Visszafordultak, ezúttal nyugat felé hajtottak a Sunseten; távolodtak az elrákosodott
negyedtõl a Strip csillogása felé; beértek ismét a vagyon alakzatai közé, és elhaladtak a
Beverly Hills Hotel pálmafái mellett.

Mint általában, amikor gyanította, hogy Tony újabb beszélgetést akar kezdeményezni,
Frank bekapcsolta a rendõrségi rádiót és figyelte, ahogy a központ a fekete-fehér járõr
kocsikat szólítja Westwoodban. Nem sok történt ezen a frekvencián. Egy családi vita, egy
koccanás a Westwood Boulevard és a Wilshire sarkán. Egy gyanús alak egy gyanús kocsiban,
Hilgarde-ban, egy csendes utcában, akit feltétlenül igazoltatni kell.

A város tizenhat rendõri kerületének többségében az éjszaka sokkal kevésbé volt
biztonságos és békés, mint Westwoodban. A hetvenhetedik körzetben, Newtonban vagy a
Délnyugati kapitányság területén, ahol a fekete közösség lakott, az éjszakai járõr bizonyosan
nem unatkozott. A város keleti felén, a mexikói negyedekben, a bandák mérgezték az
egyébként törvénytisztelõ lakosság életét. Északnyugaton, a hegyek túloldalán, a gazdag,
völgybeli kölykök whiskyt vedelnek, füvet szívnak, vagy kokaint szippantanak, aztán
iszonyatos sebességgel ronccsá törik a kocsijukat és a motorjukat, felettébb unalmas
rendszerességgel.

Miközben Frank elhajtott Bel Air bejárata elõtt és elindult felfelé a UCLA egyetemi
épületei felé, hirtelen megélénkült Westwood. A központ egy bajba jutott nõ védelmét
kérte. A jelek szerint meg akarták erõszakolni és fegyverrel tartották sakkban. Az nem volt
egyértelmû, hogy a támadó még mindig ott van-e a lakásban. A házból lövéseket hallottak,
de a központ arra nézve nem szolgált információval, hogy a pisztoly a nõé volt-e vagy a
támadóé. Mint ahogy arról sem, hogy történt-e sérülés.
-Menjünk oda! -mondta Tony.
-A cím itt van kétutcányira -jegyezte meg Frank.
-Ott vagyunk néhány perc alatt.
-Hamarabb, mint a járõrök.
-Szóval segítsünk?
-Persze.
-Akkor beszólok és közlöm velük.

Tony a kezébe vette a mikrofont, Frank pedig lefordult a kocsival az útról. Egy sarokkal
odébb újból balra fordult, majd beletaposott a gázba, ahogy mentek elõre a keskeny, fákkal
beültetett utcán.

Eszébe jutott Parker Hitchinson, egy különösen morózus zsaru, akivel egy ideig be volt
osztva még egyenruhás korában. Akárhányszor csak nyugtázott egy riasztást, minden
istenverte alkalommal, függetlenül attól, hogy gyilkossághoz vagy csak egy rémült macska
kiszabadításához rendelték õket, Parker Hitchinson gyászosan felsóhajtott: -Na, akkor most
meghalunk. -Fura és zavaró dolog volt ez. Ez a fajta pesszimizmus az õrületbe kergette
Tonyt.

Hitchinson gyászos hangja mindig a fülében csengett az ilyen pillanatokban.

Akkor most meghalunk?

Frank újabb sarkon fordult be, majdnem meghúzta a sarkon parkoló BMW-t. A kerekek
csikorogtak, majd Frank megjegyezte:
-Itt kell lennie annak a címnek valahol...

Tony a sötétben álló házak felé hunyorgott, amelyeket alig világítottak meg az
utcalámpák.
-Ott lesz, azt hiszem -mondta és elõre mutatott.

Egy nagy, neokoloniál épület volt, mélyen bent, távol az utcafronttól. Vörös cseréptetõ,
krémszínû stukkó, kazettás ablakok, az ajtó felett két oldalról nagy kovácsoltvas kocsilámpák.

Frank leparkolt a kocsi feljárón.

Kiszállt a jelzés nélküli szedánból.

Tony a zakója szárnya alá nyúlt, és elõhúzta szolgálati revolverét a hóna alól...

***

Miután Hilary abbahagyta a sírást íróasztala mellett, eldöntötte, hogy felmegy és rendbe
hozza magát, mielõtt szól a rendõrségnek. A haja kócos volt, ruhája szakadt,
harisnyanadrágja úgyszintén -és nevetségesen rácsavarodott a lába szárára. Nem tudta,
milyen gyorsan érnek ide a riporterek, amint tudomást szereznek az esetrõl a rendõrségi
rádión át, de semmi kétsége sem volt, hogy elõbb vagy utóbb itt lesznek. Hírességnek
számított, hiszen két sikeres filmet írt, és az Arizonáért két éve Oscarra is jelölték.
Ragaszkodott a nyugalmához, és amennyire lehetett, kerülte az újságírókat, de tudta, hogy
nincs más választása, mint válaszolni néhány kérdésre. Pedig ez most rossz reklám lesz.
Zavaró. Mindig megalázó, ha az ember egy ilyen ügy áldozata. Bár mindenki együtt fog érezni
vele, mégis hülyét csinál magából. Sikeresen megvédte magát Frye ellen, de ez nem érdekli a
szenzációhajhászokat. A tévében, az újságfotókon gyenge nõ benyomását fogja kelteni. A
kegyetlen amerikai közvélemény azt fogja kérdezni, miért engedte be Frye-t a házába. Azon
fognak csámcsogni, hogy valójában megerõszakolták, ez az egész sztori csak arra kell, hogy a
tényt eltusolják. Mások egyenesen azt fogják gondolni, hogy õ invitálta meg a férfit, és õ
provokálta ki az erõszakot. Minden együttérzés ellenére morbid kíváncsiság fogja körülvenni.
Csak arra volt energiája, hogy rendbe hozza magát, mire a firkászok megérkeznek.
Egyszerûen nem engedhette, hogy abban a szörnyû, zilált állapotban fotózzák, amelybe
Bruno Frye miatt került.

Miközben megmosta az arcát, kifésülte a haját és egy selyem köntöst vett magára, nem
érzékelte, hogy ezzel saját hitelét rombolja le a rendõrök elõtt. Nem sejtette, hogy azzal, ha
rendbe hozza magát, az egyik rendõr szemében gyanússá fog válni; és ez hazugnak tartja
majd.

Hiába hitte, hogy ura önmagának; megint remegett, ahogy végzett az átöltözéssel. Alig
állt a lábán; neki kellett támaszkodnia a beépített szekrény ajtajának.

Rémképek kavarogtak a fejében, élénken villantak föl mindenféle emlékképek. Frye-t
látta, ahogy késsel a kezében felé indul, arcán halálfejszerû vigyor; aztán váratlanul átalakult
egy másik jelenéssé, az apjává -és most Earl Thomas támadt rá részegen, káromkodva, és
összetapogatta hatalmas kezével. Hilary megrázta a fejét, vett egy mély lélegzetet, és
számûzte a fejében kavargó képeket.

De a remegés csak nem akart abbamaradni.
Mintha furcsa zajokat hallott volna a szomszéd szobából. Bár tudta, hogy képzelõdik,
valami azt súgta, hogy Frye lesz az, aki visszatért a házba.

Mire a telefonhoz került és a rendõrséget hívta, már nem volt abban az állapotban, hogy
nyugodtan és logikusan beszámoljon a történtekrõl, ahogy eltervezte. Sokkal mélyebb
hatással volt rá a támadás, mint gondolta -a sokkból napokkal, hetekkel késõbb fog csak
magához térni.

Miután letette a kagylót, jobban érezte magát a tudattól, hogy úton a segítség. Amikor
lement a földszintre, hangosan nyugtatgatta magát:
-Nyugalom, csak nyugi! Te Hilary Thomas vagy, kemény nõ, te nem félsz soha! Minden
rendben lesz. -Ugyanezt ismételgette magában szinte minden éjszaka abban a chicagói
lakásban. Mire leért a lépcsõn, kezdett úrrá lenni magán.

Állt az elõszobában, bámulta a keskeny kazettás ablakot az ajtó mellett, amikor egy kocsi
állt meg a kocsi feljárón. Két férfi szállt ki belõle. Bár nem hallott szirénát, nem látott villogó
fényeket, tudta, hogy a rendõrök lesznek. Eltolta a reteszeket és kinyitotta az ajtót.

Az elsõ rendõr, aki az ajtóhoz ért, egy keménykötésû, szõke, kékszemû férfi volt, hangja
kemény, igazi rendõrhang. Jobbjában kibiztosított pisztoly.
-Rendõrség. Maga kicsoda?
-Thomas -felelte a nõ. -Hilary Thomas, én hívtam magukat.
-Ez a maga háza?
-Igen. Volt itt egy férfi...

A másik nyomozó, aki magasabb és sötétebb bõrû volt, mint az elsõ, elõlépett a sötétbõl
és közbevágott, mielõtt Hilary befejezhette volna a mondatot:
-Itt van még a házban?
-Hogyan?
-Az a férfi, aki magára támadt, itt van még a házban?
-Nem. Elment.
-Merrefelé? -kérdezte a szõke.
-Ezen az ajtón át.
-Volt kocsija?
-Nem tudom.
-Volt nála fegyver?
-Nem, illetve igen.
-Akkor most melyik?
-Volt nála egy kés.
-Merre futott el a házból?
-Nem tudom. Odafent voltam. Én...
-Mennyi ideje ment el? -kérdezte a magasabb.
-Tizenöt, legfeljebb húsz perce.

A két rendõr összepillantott, amit Hilary nem értett, azzal azonban azonnal tisztában volt,
hogy rá ez most nem kedvezõ.
-És miért telefonált csak most? -kérdezte a szõke.

A férfi enyhén ellenségesnek tûnt.

Hilary érezte, hogy elveszít egy fontos elõnyt, csak azt nem tudta, mi az.
-Elõször olyan... zavart voltam -felelte. -Hisztérikus állapotban voltam. Kellett pár perc,
hogy összeszedjem magam.
-De húsz perc?
-Talán csak tizenöt.

A két rendõr eltette a pisztolyát.
-Szükségünk van egy személyleírásra -szólalt meg a magasabbik.
-Annál jobbal szolgálatok -mondta Hilary és ellépett az ajtóból, hogy beengedje a
rendõröket. -Meg tudom mondani a nevét.
-A nevét?
-Igen, mert ismerem -felelte. -Aki rám támadt, azt a férfit én ismerem.

A két nyomozó ismét összepillantott. Hilaryn átvillant: Mit rontottam el?

Hilary Thomas volt talán legszebb nõ, akit Tony valaha látott. Mintha némi indián vér is
lett volna benne. A haja hosszú volt és sûrû, feketébb, mint Tonyé; csillogó hollófekete. A
nõnek a szeme is fekete volt, szeme fehérje annyira fehér, mint a pasztörizált tejszín.
Hibátlan arcának volt valami bronzos árnyalata, minden bizonnyal a kimérten adagolt
kaliforniai napsütés jóvoltából. Ha az arca kissé hosszúkás is volt, ezt ellensúlyozta szemének
mérete (hatalmas), tökéletes formájú, arisztokratikus orra és ajkainak már-már obszcén
teltsége. Erotikus volt ez az arc, de intelligens és kedves is; egy olyan nõ arca, aki képes a
gyengédségre és az együttérzésre. Fájdalom is volt ezen az arcon, különösen az elbûvölõ
szemekben, az a fajta fájdalom, amelyet tapasztalat és tudás táplál; Tony sejtette, hogy nem
annak a fájdalomnak az élménye, amelyet most éjjel el kellett szenvednie, hanem hosszú
évekre megy vissza.

A nõ a kordbársonnyal behúzott heverõ egyik végén ült a könyvekkel zsúfolt

dolgozószobában, Tony a másikon. Kettesben voltak.
Frank a konyhában volt, a központtal beszélt telefonon.
Odafent két egyenruhás rendõr, Whitlock és Farmer a golyókat szedte ki a falból.
A házban nem találtak a támadótól egyetlen ujjlenyomatot sem, mert a panaszos állítása

szerint kesztyût viselt.
-Õ most mit csinál? -kérdezte Hilary Thomas.
-Kicsoda?
-Howard hadnagy.
-A központtal beszél, megkéri õket, hogy hívják föl a serifet Napa megyében, ahol Frye is él.
-De miért?
-Nos, elõször is azért, mert talán a serif ki tudja deríteni, hogy jött Frye Los Angelesbe.
-Mit számít, hogy jött ide? -kérdezte a nõ. -Az a lényeg, hogy itt van, meg kell találni, és
meg kell állítani.
-Ha repülõvel jött -magyarázta Tony -, akkor a dolog nem túl érdekes. Viszont ha kocsival,
akkor a serif ki tudja deríteni, milyen kocsival jött. A márka és a rendszám tudatában több az
esélyünk, hogy elkapjuk, mielõtt túlságosan messzire jutna.

Hilary egy darabig mérlegelte a dolgot, aztán megszólalt:
-És miért ment Howard hadnagy a konyhába? Miért nem innen telefonál?
-Gondolom, azért, hogy maga egy kicsit megnyugodjon -felelte kényelmetlenül Tony.

-Szerintem inkább nem akarja, hogy halljam, amit mond.
-Ugyan, dehogy. Õ csak...
-Tudja, van egy furcsa érzésem -vágott közbe a nõ. -Mintha gyanúsított volnék és nem
áldozat.
-Maga nagyon feszült -mondta a férfi. -Érthetõen az.
-Nem errõl van szó. Érzem abból, ahogy velem viselkednek. Igaz... nem annyira magán, mint
inkább rajta.
-Frank mindig hûvösen viselkedik -mondta Tony. -De nagyon jó nyomozó.
-Azt hiszi, hogy hazudok.

Tonyt meglepte, milyen jó megfigyelõ a nõ. Feszengve ült a heverõn.
-Biztos vagyok benne, hogy nem gondol ilyet.
-De igen -makacskodott a nõ. -Es meg is értem, miért. -Egy pillanatra sem vette le a
szemét a férfiról.
-Mondja meg õszintén! Csak rajta! Mi volt az, amit rosszul mondtam?

A férfi felsóhajtott.
-Maga nagyon jó szemû hölgy.
-Író vagyok. A munka része, hogy az ember másoknál jobb megfigyelõ. És kitartó is vagyok.
Szóval nyugodtan beszéljen csak, annál hamarabb végeznek.
-Howard hadnagyot az zavarja, hogy maga ismeri a támadóját.
-És?
-Ez elég bizarr -mondta a férfi zavartan.
-Azért csak mondja!
-Nos... -A férfi megköszörülte a torkát. -A rendõrségen általános az a tapasztalat, hogyha
egy áldozat ismeri az erõszaktevõt, akkor valamelyest õ maga is részese annak, hogy a
gyanúsított izgalmi állapotba került.
-Marhaság!

Hilary felállt, odament az íróasztalhoz és egy percig csak állt, háttal a férfinak. Tony látta,
hogy alig uralkodik magán. Nagyon felmérgesítette, amit a férfitól hallott.

Amikor a nõ végül megfordult, az arca kipirult. Így szólt:
-Ez felháborító. Szörnyû! Akárhányszor megerõszakolnak egy nõt, aki ismeri a tettest,
maguk azt gondolják, hogy a nõ provokálta ki.
-Nem, mindig nem.
-De legtöbbször ezt gondolják -mondta a nõ dühösen.
-Nem.

A nõ dühösen a férfira meredt.
-Ne játsszunk a szavakkal! Maguk ezt hiszik rólam. Hogy én provokáltam ki.
-Nem -mondta Tony. -Én csak elmondtam, mit gondol az ilyen esetekrõl a rendõrség. Azt
egy szóval sem mondtam, hogy én ezt el is hiszem. Mert ez nem igaz. Howard hadnagy
viszont igen. Maga róla kérdezett. Tudni akarta, hogy mit gondol, én meg elmondtam.

A nõ a homlokát ráncolta.
-Akkor... hisz nekem?
-Van valami oka, hogy ne tegyem?
-Pontosan úgy történt, ahogy mondtam.
-Rendben van.

A nõ rámeredt.
-Miért?
-Mit miért?

-Miért hisz nekem, amikor õ nem?
-Én csak két okot tudok, amikor egy nõ hamisan vádol meg egy férfit. És egyiknek sincs
értelme a maga esetében.

A nõ nekidõlt az íróasztalnak, karba tette a kezét a mellén, kicsit felvetette a fejét, és
érdeklõdéssel mérte végig a férfit.
-És melyek ezek?
-Egy, a férfinak van pénze, a nõnek nincs. A nõ meg akarja zsarolni, pénzt követel annak
fejében, hogy elejtse a vádat.
-De nekem van pénzem.
-Sõt, minden jel szerint elég sok -jegyezte meg a férfi, aki elismerõen pillantott körül a
szépen berendezett szobában.
-És mi a másik?
-Ha viszonyuk volt, és a férfi elhagyja a nõt egy másikért. A nõt sérti, hogy eltaszították,
törleszteni akar. Meg akarja büntetni, ezért erõszaktétellel vádolja.
-És honnan tudja, hogy nem ez a helyzet? -érdeklõdött a nõ.
-Láttam mindkét filmjét, azt hiszem, valamelyest tudom, milyen srófra jár az agya. Maga
nagyon intelligens nõ, Miss Thomas. Nem hiszem, hogy olyan ostobán kicsinyes volna, hogy
börtönbe zárasson egy férfit, csak mert megsértette magát.

A nõ figyelmesen méregette. A férfi érzékelte ezt.

Mivel látta, hogy nem ellenséggel van dolga, Hilary visszatért a heverõhöz, sötétkék
selyem köntösét összehúzva leült. A ruha a testére tapadt, a férfi próbálta nem kimutatni,
mennyire vonzzák a döbbenetesen nõies vonalak.
-Ne haragudjon, hogy ingerült voltam -mondta a nõ.
-Teljes joggal -biztosította a férfi. -A rendõri elõítéletek olykor engem is felbõszítenek.
-Gondolom, ha a dolog, bíróság elé kerül, Frye ügyvédje azzal áll majd elõ, hogy én
provokáltam.
-Erre mérget vehet.
-És hisznek neki?
-Gyakran hinni szoktak.
-De nem csak meg akart erõszakolni. Meg is akart ölni!
-Ezt bizonyítania kell.
-Ott a törött kés odafönt...
-Nem lehet kapcsolatba hozni a férfival -jegyezte meg Tony. -Nincsenek rajta az
ujjlenyomatai. És különben is egy teljesen hétköznapi késrõl van szó. Szinte lehetetlen
kideríteni, hol vették, és hogy a vevõ éppen Bruno Frye volt.
-De úgy nézett ki, mint aki megõrült. Ezt az esküdtek is észreveszik. A pokolba, maguk is
látják majd, amikor letartóztatják. Lehet, hogy nem is lesz tárgyalás, egyszerûen diliházba
zárják.
-Ha õrült, akkor tudja, hogy kell normálisnak mutatnia magát -mondta Tony. -Végül is,
egészen ma estéig felelõsségteljes és megbízható polgárnak ismerték. Amikor nála járt a St.
Helena-i birtokon, ugye maga sem vette észre, hogy õrülttel van dolga?
-Nem.
-Akkor az esküdtek sem fogják.

Hilary behunyta a szemét és megdörzsölte orrnyergét.
-Szóval minden bizonnyal megússza a dolgot.
-Sajnálom, de azt kell mondanom, hogy jó esélye van rá.
-Aztán visszatér.

-Talán.
-Jézusom!
-Az igazat akarta hallani.

A nõ kinyitotta szép szemét.
-Úgy van. És köszönöm, hogy megmondta. -Hilarynak még egy mosolyt is sikerült magára
erõltetnie.

Tony visszamosolygott rá. A legszívesebben a karjába zárta volna, hogy megnyugtassa,
meg szerette volna csókolni, szeretkezni vele. De csak ült a heverõ végén, ahogy a törvény
tisztességtudó õréhez illik, meglehetõsen bugyuta mosollyal az arcán, ahogy megszólalt:
-Néha nagyon pocsék ez a rendszer.
-És mik az egyéb okok?
-Parancsol?
-Azt mondta, hogy az egyik oka, amiért Howard hadnagy nem hisz nekem, hogy ismertem a
támadómat. Mik az egyéb okok? Mi másból gondolja, hogy hazudok?

Tony épp válaszolt volna, amikor Frank Howard belépett a szobába.
-Sínen vagyunk -mondta fürgén. -Beszélünk a napai seriffel, megpróbálják kideríteni, mikor
és hogyan jött el ez a Frye a városból. Kiadtunk egy körözést is a személyleírása alapján, Miss
Thomas. Kimentem a kocsihoz ezért a nyomtatványért, hogy megírhassuk a jelentést. -
Felemelte a csiptetõtáblát, rajta egyetlen papírral, aztán elõvett a belsõ zsebébõl egy tollat. -
Szeretném, ha most még egyszer körülvezetne minket Clemenza hadnaggyal a házon, hogy
feljegyezhessük, mi történt, a saját szavaival. Aztán nem is alkalmatlankodunk tovább.

Hilary kivezette õket az elõszobába, és részletesen beszámolt Bruno Frye felbukkanásáról
a ruhásszekrénybõl. Tony és Frank követte a felfordított heverõhöz, majd fel a hálószobába;
közben kérdésekkel bombázták. Az alatt a félóra alatt, ami a jelentés megírásához kellett,
Hilary újra átélte a történteket; hangja idõnként megremegett; ilyenkor Tonyban ismét
feltámadt a vágy, hogy magához ölelje és megnyugtassa.

Amint végeztek a jelentéssel, megérkeztek az elsõ újságírók. Hilary lement hozzájuk.

Ugyanebben a pillanatban Frankét a központból keresték, bement a hálószobába és
onnan beszélt.

Tony a földszinten várt Frankre, és közben azt figyelte, hogy birkózik meg Hilary Thomas a
riporterekkel.

A nõ profiként lépett a sajtó elé. Kimerültségére hivatkozott, ezért nem invitálta be õket a
házba. Az újságírók a lépcsõ elõtt gyûltek köré. Közben megérkezett egy tévéstáb is az
ilyenkor elengedhetetlen színész-riporterrel, aki rendszerint markáns arca, átható tekintete
és mély, megnyugtató hangja miatt kapta meg az állást. Az intelligencia és az újságíró
ösztön nem sok szerepet játszik egy híradós tudósítónál; sõt, súlyos hátrányt jelenthet
bármelyik tulajdonság túlsúlya. A siker érdekében a tévériporternek figyelemmel kell lennie,
milyen mûsorba készít anyagot -három, legfeljebb öt perc alatt fel kell dolgoznia a témát,
nem szabad a mélybe kotornia. Az újságírók és a fotósok mindig gyûröttebb alakok. -Hilary
Thomas ügyesen felelt minden kérdésre, pontosabban azokra, amelyekre válaszolni akart,
finoman elhárította azokat, amelyeket túlságosan személyesnek vagy szemtelennek talált.

Tonynak az volt a legérdekesebb a nõ fellépésében, hogy úgy tartotta távol a riportereket
a házától és a személyes dolgaitól, hogy közben nem volt sértõ velük. Ez nem egyszerû
feladat. Sok kiváló újságíró tud úgy az igazság után bányászni, hogy nem sérti meg az érintett
személyiségi jogait, méltóságát; de legalább annyi volt közöttük az érzéketlen vaddisznó.
Amikor megjelent a Washington Post által oly magasztosán „elkötelezett újságírás"-nak
nevezett mûfaj -amikor a sztorit úgy csûrik-csavarják, hogy alátámassza a riporter és a

szerkesztõ politikai és társadalmi nézeteit -, a vaddisznók minden korábbinál nagyobb és
felelõtlenebb hatalomhoz jutottak. Ha az ember tiltakozik az újságíró módszerei, ordító
elõítéletei miatt, esetleg meg meri sérteni, az úgy fogja forgatni a tollát, hogy õt ostobának,
hazugnak, netán bûnözõnek állítsa be; magát pedig a felvilágosodás bajnokának mutatja, aki
csatába vonul a gonosz ellen. Hilary egyértelmûen tisztában volt ezzel a veszéllyel, és
mesterien elhárította. Több kérdésre felelt, mint amennyire nem; dédelgette a riporterek
hiúságát, tisztelettel szólt velük, elbûvölte õket, sõt még mosolyogni is hajlandó volt, amikor
fényképezték. Nem említette, hogy ismerte a támadót, így természetesen Bruno Frye nevét
sem. Nem akarta, hogy a média spekulációkba bocsátkozzék a kapcsolatukat illetõen.

Tudatos viselkedése miatt Tony kénytelen volt újraértékelni a nõrõl kialakult képét. Azt
eddig is tudta, hogy tehetséges és intelligens, most megtudta azt is, hogy ravasz. Nála
izgalmasabb nõvel már hosszú ideje nem találkozott.

A nõ már majdnem végzett a riporterekkel, ügyesen lerázva õket, amikor Frank Howard
lejött a lépcsõn és megállt az ajtóban Tony mellett. Frank elnézte egy darabig, ahogy Hilary
Thomas válaszolgat a kérdésekre és közben vadul ráncolta a homlokát.
-Beszélnem kell vele.
-Mit akart a központ? -érdeklõdött Tony.
-Éppen errõl akarok vele beszélni -felelte Frank komoran. Elhatározta, hogy hallgat. Csak
akkor jön elõ a farbával, amikor erre a legjobb a helyzet. Ez volt a másik dühítõ szokása.
-Már majdnem végzett velük -jegyezte meg Tony.
-Illegeti magát elõttük.
-Egyáltalán nem.
-Egy frászt nem. Élvezi, az hétszentség.
-Ügyesen beszél -közölte Tony -, de egyáltalán nem élvezi.
-Filmesek -jegyezte meg Frank megvetõen. -Szükségük van figyelemre és reklámra, mint
neked vagy nekem a falat kenyérre.

A riporterek alig kétméternyire voltak tõlük, és bár hangos kérdésekkel bombázták
Hilaryt, Tony félt, hogy meghallják, amit Frank mond.
-Ne olyan hangosan! -súgta oda a partnerének.
-Nem érdekel, ha megtudják, mi a véleményem -felelte Frank. -Még nyilatkozni is hajlandó
vagyok nekik a reklámhajhászokról, akik mindent kitalálnak, csak írjanak róluk a lapok.
-Azt mondod, hogy kitalálta az egészet? Ez nevetséges!
-Majd meglátod -mondta sokat sejtetõen Frank.

Tony hirtelen feszengeni kezdett. Hilary Thomas kihozta belõle a lovagot; meg akarta a
nõt védeni. Nem akarta, hogy bántsák, de Frank minden bizonnyal valami nagyon
kényelmetlen dolgot akar vele megtárgyalni.
-Most kell vele beszélnem -szólalt meg Frank. -Vesszek meg, ha végigvárom, míg mórikálja
magát a firkászoknak.

Tony a társa vállára tette a kezét. -Várj itt! Behozom.

Frank dühös volt attól, amit a központtól hallott, és Tony tudta, ha az újságírók
észreveszik, õket is felpiszkálja. Ha megneszelik, hogy valami fejlemény adódott -különösen,
ha valami szaftos és botrányos fordulat -, itt maradnak egész éjjel és halálra szekálnak
mindenkit. És ha Frank valami Hilary Thomasra nézve kedvezõtlen információhoz jutott, az
címlapra kerül, és mindenféle mocskot vágnak a fejéhez. Ha késõbb ki is derül, hogy Frank
tévedett, a tévé biztosan nem fogja korrigálni, a lapok is csak legfeljebb négy sorban, valahol
az utolsó oldalakon. Tony esélyt szeretett volna adni a nõnek, hogy megcáfolhassa, amit
Frank akar neki mondani, bármi legyen is az; hogy megkímélje a média karneváltól.

Odalépett az újságírók elé és így szólt:
-Bocsássanak meg, hölgyek és urak, de azt hiszem, Miss Thomas már többet elmondott
önöknek, mint nekünk. Kifacsartak belõle mindent. A társammal néhány órája már lejárt a
szolgálatunk, szeretnénk végre hazamenni. Nehéz napunk volt, össze kellett vernünk egy
csomó ártatlan gyanúsítottat, be kellett szednünk a kenõpénzeket, szóval nagyon hálásak
volnánk, ha megengednék, hogy végezzünk a hölggyel is.

A riporterek nagyot nevettek, elkezdték õt is kérdezgetni. Tony néhány kérdésre válaszolt,
de többet õ sem mondott, mint amennyit Hilary Thomas. Aztán beterelte a nõt a házba, és
becsukta az ajtót.

Frank ott állt az elõszobában. A dühe egy szemernyit sem csillapult. Mintha a fülébõl is
gõz sistergett volna elõ. -Miss Thomas, szeretnék feltenni magának néhány kérdést.
-Parancsoljon.
-Elég sok kérdés lesz, eltart egy ideig.
-Nos... menjünk a dolgozószobámba?

Frank Howard ment elõl.

Hilary odafordult Tonyhoz:
-Mi történt?

A férfi rántott egyet a vállán.
-Nem tudom, bárcsak tudnám!

Frank a nappali közepére ért. Megállt és visszafordult. -Miss Thomas?

A nõ és Tony követte a szõke nyomozót a dolgozószobába.

Hilary leült a bársony kerevetre, keresztbe tette lábait és eligazgatta selyem köntösét.
Ideges volt; nem tudta, miért viselkedik vele olyan ellenségesen Howard hadnagy. A férfi
hûvös volt, jeges gyûlölet munkált benne, a szeme olyan volt, mint két acélrúd
keresztmetszete. Eszébe jutott Bruno Frye furcsa tekintete, és önkéntelenül megborzongott.
A hadnagy dühösen rámeredt. A nõ úgy érezte magát, mint ahogy a vádlott érezhette magát
az inkvizíció elõtt. Az sem lepte volna meg, ha Howard rászegezi a mutatóujját és
boszorkánysággal vádolja.

A kedvesebbik, Clemenza hadnagy leült egy karosszékbe. Az állólámpa meleg borostyán
fénye puha árnyékot vetett a szájára, az orrára, mélyen ülõ szemére, amitõl még
kedvesebbnek tûnt, mint amilyen valójában volt. Hilary arra gondolt, bárcsak õ tenné fel a
kérdéseket, de a szerepe minden jel szerint a megfigyelõére korlátozódott.

Howard hadnagy a nõ fölé tornyosult, és leplezetlen megvetéssel nézett le rá. Hilary
rájött, azt akarja elérni, hogy elfordítsa a fejét szégyenében. Rezzenéstelenül állta tehát a
tekintetét, míg végül a férfi sütötte le a szemét és járkálni kezdett.
-Miss Thomas -szólalt meg -, több dolog is van az ön által elõadott történetben, ami zavar
engem.
-Tudom -felelte a nõ. -Zavarja, hogy ismertem a támadómat. Azt képzeli, hogy én
provokáltam. Nem ez az elfogadott rendõri vélekedés?

A férfi zavartan pislogott, de gyorsan magához tért. -Igen, ez az egyik. Másrészt az is,
hogy nem tudjuk, miként jutott be az az ember a házba. Whitlock és Farmer kolléga
háromszor is átnézte a házat, de semmi jelét nem találta erõszakos behatolásnak. Sehol egy
betört ablak, se felfeszített vagy megpiszkált zár.
-Szóval maguk szerint én engedtem volna be? -kérdezte Hilary.
-Nem szabad ezt a lehetõséget sem számításon kívül hagynunk.

-Nos, akkor vegye ezt is számításba: Amikor fent jártam Napa megyében néhány hete, hogy
motívumot keressek a forgatókönyvemhez, épp az õ birtokán vesztettem el a kulcsomat.
Lakáskulcsot, kocsi kulcsot...
-Kocsival ment olyan messzire?
-Nem, repülõvel. De minden kulcsom a kulcskarikán volt. Még a kölcsön kocsié is, amelyet
Santa Rosában béreltem. Szimpla mûanyag láncot adtak hozzá, attól féltem, hogy elveszítem,
ezért rátettem a kulcscsomómra. Aztán az egész felszívódott. A kölcsönzõbõl küldtek új
kulcsot. Amikor hazaérkeztem, lakatos engedett be a házba, vele csináltattam új kulcsokat is.
-Nem cseréltette ki a zárat?
-Felesleges kiadásnak tûnt -magyarázta a nõ. -A kulcscsomómon nem volt semmi, ami
elárulta volna, hova és mihez jók.
-Az nem jutott az eszébe, hogy esetleg ellopták? -kérdezte Howard hadnagy.
-Nem.
-Most viszont arra gondol, hogy Bruno Frye vette el õket azzal a szándékkal, hogy majd
idejön, hogy megerõszakolja és megölje magát?
-Igen.
-Miért haragszik magára?
-Nem tudom.
-Van egyáltalán oka rá?
-Hisz alig ismerem.
-Nagyon messzire el kellett jönnie maga után annak az embernek.
-Tudom.
-Több száz mérföldet.
-Nézze, ez egy õrült. És az õrültek õrült dolgokra képesek.

Howard hadnagy abbahagyta a járkálást, megállt Hilary elõtt, ahogy lenézett rá, arca
olyan volt, mint egy totemoszlop dühös istenéé. -És nem tartja furcsának, hogy egy õrült
ember olyan tökéletesen el tudja palástolni az õrültségét otthon, vasakarattal uralkodik
magán, míg egy idegen városba nem ér?
-Persze, hogy furcsának tartom -felelte a nõ. -Bizarr dolog, de ez az igazság.
-Volt alkalma Bruno Frye-nak, hogy ellopja a maga kulcsát?
-Igen. Az egyik pincemestere körbevezetetett, megmutatta a hordókat, a hatalmas kádakat
a préseket; szóval egy csomó olyan helyre mentünk, ahová nem vihettem magammal a
táskámat. így aztán fent hagytam a házban.
-Frye házában.
-Igen.

A hadnagyot majdnem szétvetette az energia. Megint járkálni kezdett, a heverõtõl az
ablakig, az ablaktól a könyvespolcig, onnan vissza a heverõhöz, a vállát felhúzva, a fejét elõre
hajtva.

Clemenza hadnagy viszont mosolyogva nézett rá, de Hilary már nem volt biztos
semmiben.
-Maga szerint emlékszik ott valaki arra, hogy elvesztette a kulcsait? -kérdezte Howard.
-Azt hiszem, igen. Fél órán keresztül kerestem. Az embereket kérdezgettem, nem látta-e
õket véletlenül valaki.
-De senki nem látta.
-így van.
-Mit gondol, hol hagyhatta el?
-Én úgy emlékeztem, hogy a táskámban voltak.

-Szóval úgy emlékszik, abba tette a kulcsait.
-Igen. Elhajtottam a kölcsön kocsival a borászathoz és biztos vagyok benne, hogy a
táskámba tettem a kulcsokat, amikor leparkoltam.
-Mégis, amikor nem találta, egy pillanatra sem jutott az eszébe, hogy valaki ellopta?
-Nem. Miért lopná el valaki a pénzem helyett a kulcsaimat? A tárcámban volt jó pár száz
dollár.
-Van még más is, ami zavar. Amikor a pisztolyával kikergette a házból Frye-t, miért várt
olyan sokáig azzal a telefonnal?
-Nem volt olyan sok.
-Húsz perc.
-Legfeljebb.
-Amikor késsel támad az emberre egy mániás, pokoli hosszú várakozás ám húsz perc. A
legtöbb ember azonnal hívná a rendõrséget. Azt szeretnék, hogy legyünk ott tíz másodperc
alatt és dühösek, ha néhány percig várniuk kell.

Hilary elõbb Clemenzára, aztán Howardra pillantott, majd a kezére, amelyet keményen
összeszorított. Felült, kihúzta a derekát. -Nos... azt hiszem... összeomlottam. -Nehezére
esett a beismerés, szégyellte magát. Mindig büszke volt az erejére. -Odamentem az
íróasztalhoz, tárcsázni kezdtem a számukat, aztán.... elsírtam magam... és csak sírtam, nem
bírtam abbahagyni.
-Húsz percig sírt?
-Nem, persze hogy nem. Nem vagyok sírós típus. Úgy értem, nem omlom össze túl gyorsan.
-Mennyi idõ alatt szedte össze magát?
-Nem tudom biztosan.
-Negyedóra?
-Annyi biztos nem volt.
-Tíz perc?
-Talán ha öt.
-És amikor összeszedte magát, miért nem hívott minket? Hiszen ott ült a telefon mellett.
-Felmentem, megmostam az arcom és átöltöztem -felelte Hilary. -De ezt már mondtam
maguknak.
-Tudom -felelte a férfi. -Emlékszem. Kicsinosította magát a firkászoknak.
-Nem -felelte a nõ és kezdett dühbe gurulni. -Nem „csinosítottam ki" magam. Csak azt
gondoltam, hogy...
-A negyedik dolog, ami elgondolkoztat -vágott közbe Howard. -Sõt, ami tökéletesen
elképeszt. Úgy értem, magát kis híján megerõszakolták és megölték, össze is omlik és sír,
még retteg, hogy Frye visszajön, ennek ellenére idõt tud szakítani rá, hogy rendbe hozza
magát. Ez elképesztõ.
-Bocs! -szólalt meg Clemenza hadnagy, és elõredõlt a fotelben. -Frank, tudom, hogy ki
akarsz lyukadni valamire, nem is akarlak kizökkenteni a ritmusból vagy ilyesmi, de nem
hiszem, hogy szabad volna kétségbe vonnunk Miss Thomas õszinteségét vagy
feddhetetlenségét azon az alapon, hogy mennyi idõ elteltével hívott föl minket. Mindketten
tudjuk, hogy az emberek sokkos állapotba kerülnek egy ilyen esemény hatására. Nem mindig
viselkednek ésszerûen. Miss Thomas viselkedésében nincs semmi különös.

A nõ majdnem megköszönte Clemenza hadnagynak, hogy a segítségére sietett, de
megérezte, hogy a két nyomozó között ellentét van és nem akarta felszítani ezt.
-Azt akarod mondani, hogy higgyek neki? -kérdezte Howard Clemenzától.
-Én csak azt mondom, hogy késõ van, és nagyon fáradtak vagyunk -felelte Clemenza.

-De azt te is elismered, hogy a sztorija tele van lyukakkal?

-Én ezt nem így mondanám -jegyezte meg Clemenza.

-Akkor hogy mondanád? -kérdezte Howard.

-Mondjuk úgy, hogy bizonyos részei nem állnak össze.
Howard a homlokát ráncolta, aztán bólintott.

-Oké. Legyen. Én csak azt akartam leszögezni, hogy legalább négy nagy gond van a

sztorijával. Ha megengeded, akkor elõadnám a többit is. -Hilaryhoz fordult. -Miss Thomas,

szeretném hallani még egyszer a támadója személyleírását.

-Miért? Hisz megmondtam a nevét.

-Tegye meg nekem ezt a szívességet!
A nõ nem értette, hova akar a nyomozó kilyukadni a kérdéseivel. Annyit tudott, hogy

csapdát akar állítani neki, de fogalma sem volt, mifélét.

-Rendben, csak még egyszer. Bruno Frye magas ember, körülbelül százkilencven centi

magas...

-Név nélkül, ha kérhetném!

-Micsoda?

-Írja le a támadóját, de ne mondjon nevet!

-De hisz tudom a nevét! -felelte lassan és türelmesen Hilary.

-Viccel -jegyezte meg komoran a férfi.
Hilary felsóhajtott, hátradõlt a pamlagon, mint aki unja az egészet. Nem akarta, hogy a

férfi lássa, hogy kihozta a sodrából. De mi a fenére akar kilyukadni?

-Az a férfi, aki rám támadt -kezdte -, százkilencven

centi lehetett és száztíz kiló. Nagyon izmos.

-Faja?

-Fehér volt.

-A haja?

-Szõke.

-Sebhely, különös ismertetõ jel?

-Nem volt.

-Tetoválás?

-Maga viccel?

-Tetoválást látott rajta?

-Nem.

-Nem volt béna vagy más testi hibája?

-Ez egy nagydarab és egészséges fazon volt -felelte Hilary dühösen.

-Milyen volt a haja?

-Mondtam már; szõke.

-Hosszú vagy rövid?

-Közepes.

-A szeme?

-Igen.

-Tessék?

-Volt neki szeme.

-Miss Thomas...

-Rendben van, oké.

-Komolyan beszélek.

-Kék szeme volt. Szokatlan, kékesszürke árnyalatú.

-Kora?
-Negyven körül.
-Más megkülönböztetõ jegye?
-Mint például?
-Említett valamit a hangjával kapcsolatban.
-Igaza van. Mély hangja volt, furcsán rekedtes.
-Rendben van -jegyezte meg Howard hadnagy, és ide-oda himbálózott a sarkán, láthatóan
élvezve a helyzetet. -Jó személyleírást adott a támadóról. Most írja le nekem Bruno Frye-t!
-Épp most tettem.
-Nem, nem. Tegyünk úgy, hogy nem ismerte azt az embert, aki magára támadt. Játsszunk
egy kicsit! Emlékszik? Épp most írta le nekem a támadóját, egy névtelen fickót. Most írja le
nekem Bruno Frye-t!

Hilary Clemenzához fordult.
-Tényleg szükséges ez? -kérdezte kétségbeesetten.
-Frank, nem tudnád egy kicsit felpörgetni? -kérdezte Clemenza.
-Nézd, csak szeretnék rámutatni valamire -felelte Howard hadnagy. -Igyekszem a lehetõ
legjobban felépíteni. Különben nem én, hanem a hölgy az, aki lelassítja a dolgot.

A férfi a nõ felé fordult, akinek ismét az a kellemetlen érzése támadt, hogy kihallgatója
valójában egy inkvizítor. Ha Clemenza hagyná, egyszerûen kiverné belõle azt a választ, amit
vár -függetlenül attól, hogy ez-e az igazság vagy sem.
-Miss Thomas -szólalt meg Howard -, ha válaszol minden kérdésemre, perceken belül
végzünk. Szóval hajlandó leírni nekem Bruno Frye-t?

Kiült az undor Hilary arcára, amikor megszólalt:
-Százkilencven centi, száztíz kiló, izmos, szõke, kékesszürke szemek, negyven körüli, se testi
hiba, se tetoválás, mély, rekedtes hang.

Frank Howard mosolygott. Nem volt barátságos a mosolya.
-Leírása a támadójáról és Bruno Frye-ról pontosan egybeesett. Semmi eltérés, a legkisebb
sem. Sõt, már elõbb feketén-fehéren közölte, hogy a támadója és Bruno Frye egy és ugyanaz
az ember.

A férfi kérdései nevetségesek voltak, de valami céljuk csak lehetett. Howard nem ostoba.
Hilary sejtette, hogy már benne van a csapdában, bár még nem tudta, mi az.
-Nem akarja megváltoztatni a vallomását? -kérdezte Howard. -Nem akarja azt mondani,
hogy esetleg valaki más volt, aki csak hasonlított Frye-ra?
-Nem vagyok hülye -felelte Hilary. -Õ volt az.
-Nem volt mégis valami eltérés közöttük? Valami apróság? -makacskodott Howard.
-Nem.
-Az orra formájában, az álla ívében? -folytatta Howard.
-Még abban sem.
-Biztos benne, hogy a támadójának pontosan ugyanolyan hajvonala, pofacsontja, álla volt?
-Igen.
-A legkisebb kétség nélkül állítja, hogy Bruno Frye járt itt az este?
-Igen.
-Megesküdne errõl a bíróság elõtt is?
-Igen, igen, igen! -ismételgette Hilary, mert kimerítette a sok kérdés.
-Nos, jó. Értem. Attól félek, ha ezt tenné, börtönbe kerülne. A hamis tanúzást a törvény
bünteti.
-Micsoda? Mit akar ezzel mondani?

A férfi a nõre vigyorodott, de ez a vigyor még barátságtalanabb volt, mint a korábbi
mosoly.
-Miss Thomas, semmi egyebet, mint azt... hogy maga hazudik!

Hilaryt annyira megdöbbentette a vád, a férfi hangjából kicsendülõ megvetés, hogy nem
is jutott az eszébe semmilyen válasz. Nem is értette, mire célzott a férfi.
-Maga hazudott, Miss Thomas, ez ilyen egyszerû.

Clemenza hadnagy felállt a fotelbõl.
-Frank, biztos, hogy nem tévedsz?
-Óh, nem -felelte Howard. -Egyáltalán nem tévedek. Miközben a hölgy kint beszélt a
riporterekkel és pózolt a fotósoknak, ideszóltak a központból. Visszahívta õket a napái serif.
-Már?
-Óh, igen. Peter Laurenski serif ellenõrizte a Frye-féle szõlõskertet, amint megkértük erre, és
tudod, mit talált? Hogy Mr. Bruno Frye nem jött Los Angelesbe. El sem jött otthonról! Most
is otthon van a Napa-völgyben, ebben a szent pillanatban, és a légynek sem ártott.
-Képtelenség! -pattant föl Hilary a heverõrõl.

Howard a fejét csóválta.
-Adja föl, Miss Thomas!

Frye elmondta Laurenski serifnek, hogy szándékában állt L.A-be utaznia ma reggel egy
hétre. Csak egy kis kiruccanásra. De nem végzett idejében a papírmunkával, tehát
elhalasztotta a dolgot, és otthon maradt, hogy elvégezzen mindent, amivel el volt maradva.
-A serif téved! -kiáltott föl Hilary. -Nem beszélhetett Bruno Frye-jal!
-Azt mondja tehát, hogy a serif hazudik? -kérdezte Howard hadnagy.
-Biztos valaki falazott neki -mondta Hilary, de õ maga is tudta, milyen reménytelenül
ostobán hangzik, amit mond.
-Nem -közölte Howard. -A serif maga beszélt Frye-jal.
-És látta is? -kérdezte a nõ. -Vagy csak telefonon beszéltek, és valaki kiadta magát Fryenak?
-Nem tudom, személyesen beszéltek-e vagy csak telefonon -mondta Howard. -Ne feledje,
Miss Thomas, épp ön beszélt nekünk Frye jellegzetes hangjáról. Hogy nagyon mély és
reszelõs. Azt mondja, hogy ezt könnyen utánozni tudja valaki a telefonban?
-Ha a serif nem ismeri jól Frye-t, meg is lehetett téveszteni.
-Az egy nagyon kis megye. Egy olyan fontos embert, mint Bruno Frye, mindenki ismer. És a
serif nagyon jól ismeri már több mint húsz éve -közölte gyõzelmesen Howard.

Clemenza hadnagy arcára kiült a fájdalom. Hilaryt nem érdekelte, hogy mit gondol róla
Howard, az viszont fontos volt neki, hogy Clemenza elhiggye a történetet, amit mondott. A
férfi szemében megcsillanó kétely legalább annyira zavarta, mint Howard erõszakoskodása.

Hátat fordított mindkettejüknek, odalépett a rózsakertre nézõ ablakhoz, próbálta fékezni
a mérgét, majd lassan visszafordult. Howardhoz beszélt, dühösen hangsúlyozott minden
szót, miközben az ablak mellett álló asztalt ütötte minden szótagnak nyomatékot adva. Bruno-
Frye-pedig-itt-járt! -A rózsákkal teli váza megingott, leesett a vastag szõnyegre,
kiömlött belõle a víz és a virág. De Hilary nem vett róla tudomást. -És a heverõ, amelyet
felfordított? Vagy a porcelánszobrok, amelyeket hozzávágtam? Vagy a golyók, amelyeket
rálõttem? És a kettétört kés? Az elszakadt harisnyanadrág, a ruha?
-Ügyes rendezés kérdése -jegyezte meg Howard. -Egyedül is meg tudta csinálni, csak hogy
alátámassza a sztoriját.
-Ez abszurd!

Clemenza így szólt:

-Miss Thomas, talán másvalaki volt, aki úgy nézett ki, mint Frye.

Még ha visszakozni akart volna, akkor sem tudott. Azzal, hogy többször is leíratta vele a
támadóját, és többször is rávezette, hogy ez a támadó nem volt más, mint Bruno Frye,
Howard hadnagy igencsak megnehezítette, sõt egyenesen lehetetlenné tette számára, hogy
megragadhassa a Clemenza által felkínált kibúvót. És különben sem akart kihátrálni, nem
akarta átgondolni a feljelentést. Hisz tudta, hogy igazat mond. -Frye volt az -mondta
határozottan. -Frye és senki más! Nem én találtam ki az egészet. Nem én lõdöztem tele a
falat, nem borítottam fel a heverõt, nem szaggattam meg a ruhám. Miért tettem volna ilyen
õrültséget?! Mi az istenért csináltam volna ekkora tûzijátékot?!
-Nekem volna elképzelésem -jegyezte meg Howard. -Azt hiszem, maga régóta ismeri Bruno
Frye-t és...
-Mondtam már magának! Három hete találkoztam vele elõször.
-Mást is mondott, amirõl kiderült, hogy nem igaz -vágott vissza Howard. -Én azt hiszem,
maga évek óta, de legalábbis elég hosszú ideje ismeri, és afférja volt vele...
-Nem igaz!
-... aztán valami oknál fogva a férfi kiadta az útját. Lehet, hogy csak magára unt. Lehet, hogy
felbukkant egy másik nõ. Akármi. Szóval én azt hiszem, maga nem valami darabhoz végzett
elõtanulmányokat a birtokon, hanem csak együtt akart lenni vele. El akarta simítani a
dolgot...
-Nem igaz!
-...de Frye hallani sem akart róla. Megint visszautasította. De amíg maga ott volt, megtudta,
hogy L.A-be készül egy kis szabadságra. így aztán maga eldöntötte magában, hogy törleszteni
fog. Minden bizonnyal sejtette, hogy Frye nem fog tervezni semmit az elsõ éjszakára, hanem
csendesen megvacsorázik, és korán ágyba bújik. Biztos volt benne, hogy nem lesz senki, aki
alibit tudna neki igazolni. így aztán csapdát állított neki ezzel az állítólagos erõszakolási
üggyel.
-A franc essen magába, ez gusztustalan!
-De a terv visszafelé sült el -folytatta rendületlenül Howard. -Frye elhalasztotta az utat.
Nem jött el Los Angelesbe. így aztán maga hazugságban maradt.
-De itt volt! -Hilary a legszívesebben torkon ragadta volna a nyomozót. -Nézze, van egy-két
barátom, aki tudna róla, ha valakivel viszonyom van. Megadom maguknak a nevüket.
Menjenek és kérdezzék meg õket! Õk majd megmondják, hogy semmi közöm nem volt
Bruno Frye-hoz. Sõt, az istenit, azt fogják maguknak mondani, hogy egy ideje senkivel sem
volt semmiféle kapcsolatom. Annyi dolgom volt, hogy nem jutott idõ magánéletre, nemhogy
románcra. Arra végképp nem, hogy távkapcsolatot folytassak valakivel az állam másik
végébõl. Beszéljen csak a barátaimmal! Õk majd igazolnak.
-Egy barát nagyon megbízhatatlan tanú -felelte Howard. -Különben is, maga titokban is
tarthatta ezt a kapcsolatot. Nézzen szembe a dologgal, Miss Thomas, maga saját magának
állított kelepcét. Mert mik a tények? Maga azt mondja, hogy Frye itt volt magánál. A serif
pedig állítja, hogy otthon volt. St. Heléna több mint négyszáz mérföldre van innen
légvonalban, kocsival ötszázra is. Ilyen gyorsan tehát nem érhetett haza. Egyszerre pedig
nem lehetett két helyen is, mert ez, mint azt nyilván tudja, súlyosan sérti a fizika törvényeit.

Clemenza hadnagy itt közbeszólt:
-Frank, hadd fejezzem be én Miss Thomassal.
-Mit kell itt befejezni? Ennek vége van, finito, kaput! -Howard dühösen szegezte ujját a
nõre. -Baromi nagy mázlija van, Miss Thomas! Ha Frye itt lenne a városban, és ha a dolog

bíróság elé kerül, maga hamis tanúzást követne el! Sittre kerülne! Szóval mázlija van, mert
arra sajnos nincs büntetés, hogy vesztegette az idõnket.
-Szerintem nem vesztegettük az idõnket -mondta csendesen Clemenza.
-Egy francot nem! -Howard dühösen a nõre meredt. -Hadd mondjak még valamit: ha Bruno
Frye vádat akar emelni becsületsértésért, istenemre mondom, hogy tanúskodni fogok
mellette. -Ezzel sarkon fordult és elindult kifelé.

Clemenza hadnagy még nem indult, látszott rajta, hogy mondandója van, de Hilary nem
akarta, hogy a másik kimenjen, míg nem tisztáznak néhány fontos kérdést. -Várjon egy
percet! -szólt Howard után.

A nyomozó megállt és megfordult. -Igen?
-Most mi lesz? Mit csinálnak a bejelentésemmel? -kérdezte a nõ.
-Komolyan kérdezi?
-Igen.
-Most szépen kimegyek a kocsihoz, lefújom a körözést és elrendelem a fájrontot.
Hazamegyek, megiszom két üveg Coorst és lefekszem.
-És itt akarnak hagyni egyedül? És mi van, ha visszajön?
-Jézuskám! -sóhajtott föl Howard. -Abbahagyná a színészkedést?

Hilary egy lépést tett Howard felé.
-Mindegy, mit hisz és hogy mit mond a napai serif, én nem színészkedem. Legalább egy
órára hagyjanak itt egy egyenruhást, amíg kicseréltetem valakivel a zárat!

Howard a fejét rázta.
-Nem. Vesszek meg, ha tovább pazarlom az adófizetõk pénzét, és védelmet rendelek maga
mellé, amire nincs is szüksége. Adja föl! Vége, maga vesztett, Miss Thomas. -Ezzel kiment a
szobából.

Hilary odament a karosszékhez és lerogyott. Kimerült volt, zavarodott és rémült.
-Majd én szólok Whitlocknak és Farmernek, hogy maradjon, míg ki nem cserélik a zárat szólalt
meg Clemenza.
-A nõ felnézett rá. -Köszönöm.

A férfi vállat vont. Láthatóan kellemetlen helyzetben volt. -Sajnálom, ennél többet nem
tehetek.
-Nem én találtam ki ezt az egészet -mondta a nõ.
-Hiszek magának.
-Frye valóban itt járt.
-Nincs kétségem, hogy valaki itt járt, de...
-Nem valaki, hanem Frye.
-Ha módosít a vallomásán, tovább tudunk dolgozni az ügyön és...
-Frye volt az -ismételte meg Hilary, immár nem dühösen, hanem kimerülten. -Õ volt az, és
senki más.

Egy darabig Clemenza érdeklõdéssel nézte a nõt, barna szemében együttérzés csillogott.
Jóképû férfi volt, de nem ez volt az, ami az ember tekintetét legfõképpen magához vonta,
hanem olaszos vonásainak melegsége, ahogy kiült az arcára az aggodalom, amelybõl Hilary
érezte, hogy a férfi valóban törõdik vele.
-Nagyon csúnya élményben volt része -mondta a férfi. -Tökéletesen érthetõ, ha megrázta a
dolog. Néha a sokk hatására eltorzul az ember ítélõképessége. Talán ha majd megnyugszik,
egy kissé... máshogy fog majd visszaemlékezni a dologra. Valamikor benéznék magához
holnap. Talán addig eszébe jut valami új momentum.
-Nem hiszem -felelte habozás nélkül Hilary. -De köszönöm... hogy ilyen rendes volt.

A nõ úgy látta, hogy a férfi nehezen tud csak elindulni. De amikor végül elment, Hilary
nagyon egyedül érezte magát a dolgozószobában.

Csak percekkel késõbb szedett össze magában annyi erõt, hogy fel tudjon állni a fotelbõl.
Úgy érezte magát, mintha folyós homokba lépett volna, és hiába küzd, nem tud kimenekülni,
a homok lassan elnyeli.

Az íróasztalához ment, és felemelte a telefont. Arra gondolt, felhívja a Napa völgyben a
borászatot, de rájött, hogy ezzel semmit sem intézne el. Hisz csak az iroda számát ismerte,
Frye otthoni számát nem. De ha tudná is, mit nyerne vele? Két dolog történne. Egyrészt, a
férfi nem veszi föl, ami se nem bizonyítaná, se nem cáfolná, amit Laurenski serif állított.
Másrészt, ha Frye veszi föl a kagylót, csak meglepõdik. És aztán? Akkor át kéne értékelnie a
történteket, és szembe kellene néznie a ténnyel, hogy egy olyan emberrel küzdött meg, aki
csak hasonlít Bruno Frye-ra. De talán nem is hasonlít rá. Lehet, hogy csak a memóriája csalta
meg. De honnan tudjuk, mikor kezdjük elveszíteni a kapcsolatot a valósággal? Hogy hol
kezdõdik az õrület? Lassan terjeszti ki a hatalmát az emberre, vagy egy szempillantás alatt
ragad meg, minden figyelmeztetés nélkül? Hilarynak számolnia kellett azzal, hogy lassan
elveszti a józan eszét, hisz a családjában volt erre példa. Majd egy évtizeden át attól
rettegett, hogy úgy fog meghalni, ahogyan az apja: õrjöngve, elborult elmével, pisztollyal
viaskodva képzeletének szörnyeivel.
-Pedig õt láttam -szólalt meg fennhangon. -Bruno Frye volt az. Itt a házamban. Ma este. És
nem hallucináltam. Õ volt az, a rohadt életbe!

Kinyitotta a szakmai telefonkönyvet, és az egyik non-stop lakatosmûhely számát tárcsázta.

***

Miután Bruno Frye elmenekült Hilary Thomas házából, füstszürke Dodge-ával elhajtott
Westwoodból. Elõbb nyugat felé haladt, aztán délnek Marina Del Rey-be, a város szélén lévõ
vitorlás kikötõbe, ahol drága kertes házak, üzletek és még drágább éttermek sorakoztak a
tengerparton, és kivétel nélkül az öbölre néztek, melyben csónakok és vitorlások
horgonyoztak.

Gomolyogva szállt le a köd a partra, mintha valami hatalmas hideg tûz tombolt volna
odakint az óceánon, és a köd egyre sûrûbb lett.

Beállt egy parkoló sarkába az egyik dokknál, egy percig csak ült és a kudarcán
gondolkodott. A rendõrök keresni fogják, de csak rövid ideig, míg ki nem derül, hogy egész
este otthon volt a Napa-völgyben. De még ha Los Angeles környékén keresnék is,
biztonságban van, mert nem tudják, milyen kocsit keressenek. Abban biztos volt, hogy Hilary
Thomas nem láthatta a furgonját, hiszen háromsaroknyira a házától parkolt le vele.

Hilary Thomas.

Persze nem ez az igazi neve.

Hanem Katherine. Mert õ volt az. Katherine.
-A büdös ribanc! -szólalt meg fennhangon.

Az a nõ ráijesztett. Az elmúlt öt évben több mint hússzor ölte meg, de ez a ribanc nem
volt hajlandó meghalni. Folyton visszajárt kísérteni, új alakban, új néven, okosan
megkonstruált új személyiségben, de õ mindig rájött, hogy Katherine bújik meg ebben az új
alakban. Felkutatta és újra meg újra megölte, de a nõ nem volt hajlandó meghalni. Mindig
visszatért a sírból, és halálra rémítette Frye-t. Rettegett a nõtõl, de nem hagyhatta, hogy a
nõ ezt tudja, mert ha megneszelné, õ pusztítaná el a férfit.

De végezni lehet vele, mondta magának Frye. Sokszor megtettem és titkos helyeken
elföldeltem. Most is meg fogom ölni. És talán ezúttal nem fog tudni visszatérni.

Amint biztonságban visszatérhet ismét Westwoodba, meg fogja ölni. És ezúttal több
rituálét is végre fog hajtani, ami véget vet természetfeletti hatalmának, és nem fog tudni
többet visszatérni. Sok könyvet olvasott az élõ holtakról -vámpírokról és zombikról,
mindenféle lényekrõl. Bár a nõ egyikükre sem emlékeztetett, sõt, rémisztõen egyedinek
látszott, a férfi gyanította, hogy hatásosak lesznek ellene a vámpírok ellen használatos
módszerek. Ki kell vágni a szívét, amíg ver, keresztül kell verni rajta egy karót, vagy le kell
vágni a fejét. Tele kell tömni a száját fokhagymával. Sikerülni fog. Add, Istenem, hogy
sikerüljön!

Kiszállt a furgonból, és odament a közeli telefonfülkéhez. A nyirkos levegõnek só illata
volt. A hullámok a móló falát és a hajótesteket csapkodták, furcsa, magányt árasztó hang volt
ez. A fülke üvegfalán túl árboctenger meredt az ég felé, mint a lecsupaszodott gallyak.
Körülbelül egy idõben azzal, hogy Hilary a rendõrséget hívta, Frye a Napa völgybeli házának
számát tárcsázta és beszámolt, hogy folyt le a nõ elleni akció.

A vonal másik végén lévõ férfi egyszer sem szólt közbe, csak a végén jegyezte meg:
-A rendõröket majd én elintézem.

Néhány percig beszéltek még, majd Frye letette a kagylót. Kilépett a fülkébõl, körülnézett
a sötétben kavargó ködben. Katherine biztosan nem követte ide, de a férfi félt, hogy ott les
rá mégis valahol a sötétben. Nagydarab ember volt, nem lett volna szabad félnie egy nõtõl.
Mégis félt. Félt attól a lénytõl, akit nem lehet elpusztítani, és aki most Hilary Thomasnak
nevezi magát,

Visszament a furgonhoz, beült a volán mögé, és csak ült egy darabig, míg ráébredt, hogy
éhes. Sõt kínozza az éhség. A gyomra hangosan korgott. Ebéd óta nem evett. Elég jól ismerte
Marina Del Rey-t, tudta, hogy ott nem talál megfelelõ éttermet. Dél felé hajtott, a Culver
Boulevard felé, majd nyugatnak, aztán ismét délnek, Vista Del Mar felé. Lassan ment, mert
sûrû volt a köd; visszaverte a fényszóró fényét, és nem látott távolabb tíz méternél. Úgy
érezte magát, mintha valami foszforeszkáló vízben haladna. Húsz perccel azután, hogy
telefonált (épp akkor, amikor a serif a Los Angeles-i rendõrség kérésére a házába telefonált),
Frye rábukkant egy érdekes kis étteremre El Segundo északi szélén. Vörös és sárga neon
villogott bele a ködbe: GARRIDO'S. Mexikói étterem volt, nem észak-amerikai króm-üveg
kóceráj, ahol comida utánzatot szolgáltak föl; ez igazi mexikói étteremnek látszott.
Lefékezett és beállt két motor közé az út mellett. Amikor a bejárat felé ment, az egyik kocsi
lökhárítóján ezt látta: HATALMAT A LATINOKNAK! Egy másikon meg ezt: TÁMOGASD A
FARMEREK MOZGALMÁT! -Frye már a szájában érezte az enchilada ízét.

A Garrido's inkább bár volt, semmint étterem, de a levegõben fûszeres mexikói ételek
illata terjengett. A bár mellett egy tucat fekete férfi és két szép senorita üldögélt, és szapora
spanyol szavak repkedtek körülöttük. A helyiség közepén tizenkét asztal állt, párhuzamosan a
bárpulttal. Mindegyiknél férfiak és nõk ültek, akik egyfolytában nevettek és ittak evés
közben. Jobbra a fal mellett bokszok sorakoztak, vörös mûbõrrel borítva. Frye beült az
egyikbe.

A pincérnõ alacsony volt, majdnem olyan széles, mint amilyen magas; kerek, de
meglepõen kedves arccal. A wurlitzerbõl áradó zenét túlkiabálva kérdezte meg Frye-tól, mit
kíván; a férfi dupla adag zöld chilit és két üveg Dos Equist rendelt.

Frye-on még rajta volt a kesztyû. Most lehúzta, és megmozgatta az ujjait.

Leszámítva a kivágott pulóveres szõkeséget, aki egy mexikói bikával ült az egyik asztalnál,
Frye volt az egyetlen ember a helyiségben, akinek nem csörgedezett mexikói vér az ereiben.
Tudta, hogy megbámulják, de nem érdekelte.

A pincérnõ azonnal kihozta a sört. Frye nem vacakolt a pohárral: a szájához emelte az
üveget, behunyta a szemét, hátradöntötte a fejét, és egy húzásra kiitta. A másik sört
komótosabban itta meg, de ez is elfogyott, mire megérkezett a vacsorája. Rendelt két újabb
üveggel.

Gyorsan és teljes odaadással falt, egy pillanatra sem vette le a szemét a tányérról, lázasan
tömte magába a falatokat. Az állati gyönyör hangjai törtek elõ a torkán, ahogy a szájába
tömte a chilit, a mellé feltálalt tortillával törölve ki a szószt. Minden egyes falatot jéghideg
sörrel öblített le.

Az étel kétharmadával végzett, amikor megállt az asztalánál a pincérnõ, és megkérdezte,
ízlik-e neki; de gyorsan rájött, hogy felesleges volt a kérdés. A férfi felnézett rá, mintha nem
is tudná, hol van, majd teli szájjal két marhahúsos tacót kért, két sajtos enchiladát, rizst, sült
babot és két újabb sört. A nõ szeme elkerekedett, de udvariasan nem szólt semmit.

Frye végzett a chilivel, mielõtt a nõ kihozta volna a többit, de nem akart kiesni a
ritmusból. Minden asztalon ott állt egy tál taco chips; a férfi maga elé húzta az egészet. A
chipset a csípõs szószba mártogatta, majd zajosan és roppant élvezettel elropogtatta. Amikor
a pincérnõ megérkezett a többi ennivalóval és a sörrel, teli szájjal köszönte meg, majd
elkezdte a szájába lapátolni a sajtos enchiladát. Megette a tacót és a köretet is. Egy ér
láthatóan lüktetett bikanyakán, de a halántékán is kidagadtak az erek. Arcát lassan
elborította a veríték. Amikor végzett az utolsó falattal, kiitta maradék sörét az elsõ üvegbõl,
majd a tányérokat eltolta magától. Aztán csak ült, kezét a combján nyugtatta, és a semmibe
meredt. A verejtékréteg lassan felszáradt az arcán, és ismét hallotta a wurlitzerbõl felhangzó
zenét, egy újabb Freddie Fender számot.

Míg sörét szopogatta, végighordozta a tekintetét a vendégeken, akik iránt csak most
támadt fel az érdeklõdése. Két pár ült az ajtó mellett. Csinos lányok, fekete, jóképû férfiak.
Húszas éveik elején. A fiúk kakaskodtak, hangosan nevettek, hangosan beszéltek, mintha el
akarnák kápráztatni tyúkocskáikat.

Frye eldöntötte, hogy szórakozik egyet velük. Elgondolkodott, megtervezte a dolgot, majd
elõre vigyorgott, milyen jót fog tenni neki ez a kis izgalom.

Intett a pincérnõnek, fizetett és bõséges borravalót adott neki. -Tartsa meg a visszájáról.
-Ön nagyon nagylelkû -biccentett a nõ mosolyogva, majd elkacsázott a kassza felé.

Frye felhúzta a kesztyûjét.

Hatodik söre félig még tele volt, magával vitte, ahogy kifelé indult. Az asztalnál, ahogy a
két pár ült, elbotlott az egyik szék lábában. Könnyen visszanyerte egyensúlyát, ahogy föléjük
tornyosult, meglepte õket, látni engedte a sörösüvegét, hogy elhitesse velük: részeg.

Halkan beszélt, mert nem akarta, hogy mások is tanúi legyenek az étteremben, ahogy
provokál. Tudta, hogy kettejükkel el tud bánni, de arra nem készült föl, hogy egy egész
hadsereggel verekedjék. Bárgyú szemekkel nézett a keményebb kinézetû fiúra; szélesen
mosolygott ugyan, de a hangja elárulta, hogy dühös.
-Húzd magad alá a széked, te hülye dagó!

A férfi mosolyogva nézett föl rá, mert bocsánatkérésre számított. Amikor meghallotta a
sértést, széles arca elsápadt, szeme összeszûkült.

Mire fel tudott volna állni, Frye már a másikhoz fordult:
-Miért nem egy olyan szép, szõke bombázót szedtek fel, mint az ott hátul? Mit akartok ettõl
a két mocskos, mexikói picsától?

Ezután gyorsan az ajtó felé lépett, nehogy az étteremben robbanjon ki a verekedés.
Kuncogott magában, ahogy kinyitotta az ajtót, és kitántorgott a ködös éjszakába, majd sietõs
léptekkel a parkoló felé indult.

Kétlépésnyire volt a furgontól, amikor az egyik fiú utána szólt spanyol akcentussal:
-Hé, várjon csak egy kicsit, ember!

Frye megfordult, most megint tántorgott, mint aki nem áll egyenesen a lábán.
-Mi van? -kérdezte ostoba arccal.

Megálltak tõle néhány lépésnyire, mint két jelenés a ködben. Az erõsebb testalkatú
megkérdezte:
-Mit képzel, mindent megengedhet magának, ember?
-Mi van, dagókáim, keresitek a bajt? -kérdezte akadozó nyelvvel Frye.
-Cerdol -kiáltott rá a testesebb.
-Mugriento cerdol -tette hozzá a sovány.

Frye így szólt:
-Az Isten szerelmére, ne dumáljatok már majom nyelven. Ha valamit akartok, mondjátok
angolul!
-Miguel azt mondta, disznó vagy -mondta a sovány. -Én meg, hogy mocskos disznó.

Frye vigyorogva mutatta fel nekik a középsõ ujját.

Miguel, a testesebb, rátámadt; Frye nem moccant, mintha nem is venné észre a dolgot.
Miguel a fejét leszegve, öklét maga elé tartva neki rohant. Két ütést helyezett el Frye
acélkemény hasán. Nagyot huppantak az öklök, de Frye rezzenéstelen arccal állta. Ahogy
elõre eltervezte, most is a kezében tartotta a sörös üveget, majd egy ütéssel összetörte
Miguel fején. Az üveg nagy robbanással tört szét, beborította õket az üvegszilánk és a sör.
Miguel térdre rogyott, nagyot nyögött, mint akit letaglóztak.
-Pablo! -szólt hátra segítségért. Frye elkapta a sérült férfi fejét, felrántotta, majd térdével
állcsúcson rúgta. Miguel foga összecsattant, majd Frye elengedte az eszméletlen férfit, aki
vérzõ orral, hörögve zuhant el a betonon.

Most Pablo támadt Frye-ra. Kés villant a kezében. Hosszú, hegyes szerszám volt; talán
rugós kés lehetett, amelynek mindkét élét borotvaélesre csiszolták. Kecsesen, táncos
módjára mozgott, körbetáncolta Frye-t, pontot keresett, ahova lecsaphatott, mint egy kígyó.
A kés balról jobb felé suhant, és ha Frye nem ugrik háta, kiontja a belét. Pablo egyre
közelebb jött, újra meg újra Frye felé sújtott. Miközben Frye hátrált, támadója módszerét
tanulmányozta. Mire a háta elérte a Dodge falát, már tudta, miként fog elbánni Pablóval.
Pablo széles mozdulatokat írt le a pengével, ahelyett, hogy gyilkos, rövid körökben támadott
volna, mint a profi késelõk. Ezért, amint elsuhant a penge Frye elõtt, volt egy vagy két
másodperc, mielõtt a penge visszaindult volna, amikor a sovány fiú teljesen veszélytelen volt
rá, Frye tehát kivárta, míg újra elsuhan elõtte a kés, és a kellõ pillanatban kiugrott Pablo elé,
megragadta a csuklóját és az ízületet visszafelé fordította. A sovány fiú kétségbeesetten
felsikoltott. A kés messze repült a kezébõl. Frye a fiú mellé lépett, nelsonba kapta a nyakát,
és beleverte az arcát a furgon hátuljába. Hátrafeszítette Pablo karját, míg nem hallotta, hogy
reccsen. Ezután megragadta a nadrágja ülepét, felkapta a levegõbe, és száztíz kilójának
minden erejével másodszor, harmadszor, negyedszer, ötödször és hatodszor is belevágta az
arcát a furgon hátuljába, míg az ordítás abbamaradt. Amikor elengedte Pablót, a fiú úgy
rogyott a földre, mint egy zsák.

Miguel négykézlábra állt, vért és fogának fehér darabjait köpte a flaszterre.

Frye odament hozzá
-Föl akarsz állni, barátom?

Csendesen nevetve rálépett az ujjaira. Megforgatta a sarkát a férfi kezén, aztán
hátralépett.

Miguel felsikoltott és az oldalára dõlt.

Frye a combjába rúgott.

Miguel nem veszítette el az eszméletét, de behunyta a szemét, hátha Frye elmegy.

Frye azonban úgy érezte, hogy átjárja valami elektromos energia; idegsejtrõl idegsejtre
ugrik benne szikrázva, ami nem fájdalmas volt, inkább vad és izgató élmény, mintha az
Úristen töltötte volna föl energiával.

Miguel kinyitotta bedagadt szemét.
-Elhagyott a verekedési kedv? -kérdezte tõle Frye.
-Kérem -szûrte a szót Miguel törött fogain keresztül.

Frye élvezettel a torkára tette a lábát és kényszerítette, hogy a hátára forduljon.
-Kérem!

Frye levette a lábát a torkáról.
-Kérem!

Szétáradt Frye-ban a hatalom érzése, szabályosan szárnyalt a boldogságtól, ahogy
belerúgott Miguel bordájába.

Miguelbe bennszakadt a kiáltás.

Frye többször is belerúgott, míg bordái hangosan meg nem reccsentek.

Miguel ekkor olyasmit tett, ami ellen percek óta férfiasan küzdött. Elsírta magát.

Frye visszament a furgonhoz.

Pablo ott feküdt a hátsó kerék mellett hanyatt és eszméletlenül.
-Igen, igen, igen -mondogatta, miközben körbeugrálta Pablót, belerúgott a lábikrájába, a
térdébe, a combjába, az ülepébe és az oldalába.

Épp egy kocsi készült volna befordulni a parkolóba, de a sofõr meglátta, mi folyik ott, és
nem akart beleavatkozni. Hátramenetbe tette a kocsit, majd csikorgó kerekkel tovább
hajtott.

Frye odahúzta Pablót Miguel mellé. Nem akart áthajtani rajtuk. Nem akarta megölni õket,
mert túl sokan látták õt a bárban. A hatóságok nem nagy lelkesedéssel fogják üldözni egy
mindennapos utcai verekedés gyõztesét, különösen, ha a vesztesek ketten támadtak egy
emberre. De a rendõrség nyomozna egy gyilkos után, ezért Frye tett róla, hogy Miguel és
Pablo életben maradjon.

Vidáman fütyörészve hajtott vissza Marina Del Rey-be, és megállt az elsõ nyitva lévõ
benzinkútnál, az út jobb oldalán. Miközben a kútkezelõ megtankolta a kocsit, ellenõrizte az
olajszintet és lemosta a szélvédõt, Frye kiment a mosdóba. Magával vitte a borotvakészletét,

és tíz perc alatt rendbe hozta magát.

Ha úton volt, a furgonban lakott, és ez nem volt olyan kényelmes, mint egy lakókocsi; nem
volt benne folyóvíz. Másfelõl viszont jobban lehetett vele manõverezni, és kevésbé volt
feltûnõ. Minden éjjel kénytelen lett volna lakókocsi parkolót keresni, megadnia a nevét és a
címét. Ez pedig kockázatos. Lakókocsival olyan nyomot hagyna maga után, amelyet a
legügyetlenebb kutya is kiszimatolna, ugyanez állt a motelekre is, ha a rendõrök késõbb
keresik, a portások minden bizonnyal emlékeztek volna a magas, roppant izmos, átható kék
szemû vendégre.

A mosdóban levette kesztyûjét és sárga szvetterét, ledörzsölte felsõ testét nedves
papírtörölközõvel, dezodort fújt a hóna alá, majd újra felöltözött. Mindig nagy gondot
fordított a tisztaságra; szeretett tiszta és nett lenni.

Ha piszkosnak érezte magát, attól depressziós is lett -és mintha félt is volna. Mintha a
piszok valami rég elfeledett emléket élesztett volna föl benne, amelyeket tudata csak
érzékelt, de nem értett meg. Ha nagy ritkán mosdatlanul zuhant az ágyba, a szokásosnál is
szörnyûbb rémálmok gyötörték; ilyenkor rémülten sikoltozva riadt föl. Mint máskor, ilyenkor
sem emlékezett vissza az álomra, mégis úgy érezte, mintha valami mocskos helyrõl a tíz
körmével vájta volna ki magát valahonnét a föld alól.

Nem akarta kockáztatni, hogy fokozza a rémálmot, ezért megmosdott,
megborotválkozott, belocsolta az arcát borotvaszesszel, fogat mosott és kiment a vécére.
Reggel majd átmegy egy másik benzinkúthoz, megismétel mindent, és ismét átöltözik.

Kifizette a benzinkutast, majd visszahajtott Marina Del Rey belsõ negyedeibe. Leparkolt
ugyanott dokkban, ahonnét hazaszólt a Napa völgybe. Kiszállt a Dodge-ból, a fülkéhez ment,
és beütötte ugyanazt a számot.
-Halló?
-Én vagyok az -mondta Frye.
-Teljes a nyugalom.
-Telefonáltak a rendõrök?
-Aha.

Még egy-két percig beszéltek, aztán Frye visszatért a furgonhoz.

Kiterítette a matracot és felkapcsolta a zseblámpát, amelyet ott tartott. Nem tudta
elviselni, ha teljes a sötétség. Nem tudott aludni, csak ha valami fény beszûrõdött az ajtó
alatt, vagy az egyik távoli sarokból. Teljes sötétségben képzelõdni kezdett, mindenféle rémek
másztak a testére, az arcára, a ruhája alá. Ha nem volt fény, fenyegetõ, de szavak nélküli
suttogás támadt rá, amit sokszor egy-két percig hallott, mielõtt felriadt volna rémálmából.
Ettõl a vérfagyasztó suttogástól majdnem mindig a nadrágjába piszkolt, és a szíve vadul
kalapált.

Ha azonosítani tudta volna, honnan jön ez a suttogás, ha megérti a szavakat, megtudta
volna, mirõl szólnak a rémálmok. Megtudná, mi okozza visszatérõ álmait, a jeges félelmet és
végre teljesen meg tudna szabadulni gyötrelmeitõl.

A gond csak az volt, hogy amikor felébredt, és még hallotta ugyan a suttogást, nem volt
olyan állapotban, hogy meg tudja fejteni; ilyenkor mindig pánikban volt, nem akart mást,
csak hogy a suttogás megszûnjön, végre békén hagyja.

Megpróbált elaludni az elfordított zseblámpa fényében, de nem tudott. Forgolódott,
dobálta magát. Az agya pörgött. Teljesen éber volt.

Rájött, hogy attól nem tud aludni, hogy nem végzett azzal a nõvel. Rákészült az ölésre, és
nem tudta bevégezni. Feszült volt, üresnek érezte magát... valahogy befejezetlennek.

Azzal próbálta kielégíteni a nõ iránti éhségét, hogy megtömte a gyomrát. Amikor ez nem
hatott, verekedést provokált azzal a két mexikóival. Az evés és a fizikai erõkifejtés volt a
legjobb pótszer a szexuális energiái levezetésére, vagy vérszomja kielégítésére, amely néha
vadul égett benne. Szexre vágyott, brutális és véres szexre, amelyet nõtõl nem kaphatott
meg. Ölni akart, ezért napi négy vagy öt órán keresztül inkább súlyt emelt, míg izmai szét
nem robbantak és az erõszak elgõzölgött a pórusaiból. A pszichiáterek ezt nevezik
szublimálásnak. Késõbb egyre nehezebb volt ezeket a vágyait levezetnie.

Az a nõ még mindig az eszében járt.

A karcsúsága.

Csípõjének és mellének görbülete. Hilary Thomas. Nem. Ez csak álca. Katherine.

Mert valójában õ volt az.

Katherine. Katherine, a ribanc. Új alakban.

Ha behunyta a szemét, elképzelte meztelenül az ágyban, ahogy széttett lábakkal fekszik
alatta, izeg mozog, aztán megdermed, mint a nyúl a puskacsõ elõtt. Látta a saját kezét, ahogy
végigsimít a telt kebleken, a hasán, a combján és a szeméremdombján... másik kezében
megvillan a kés, majd lecsap, és az ezüstös penge belecsúszik a nõ puha bõrébe, és kiserken
a vér. Látta a szemekben megcsillanó rémületet, ahogy a mellkasán tátongó nyíláson az élõ
szív után nyúl és megpróbálja kitépni onnan, amíg még ver. Szinte ujjain érezte a nõ vérének
síkosságát, a vér fémes illatát. Ahogy a látomás kitöltötte tudatát és úrrá lett az érzékein,
érezte, hogy heréi megfeszülnek, pénisze megrándul, majd megtelik vérrel -mint egy másik
kés -; bele akarta vágni a nõ csodálatos testébe, elõbb lüktetõ hímtagját, majd az ezüstös
pengét, egyik fegyverével belevezetni minden félelmét és gyengeségét, a másikkal kivenni
belõle minden erõt és vitalitást.

Kinyitotta a szemét.

Verejtékezett.

Katherine. Az a szuka.

Mert harmincöt éven keresztül az árnyékában élt, egész létét a tõle való állandó rettegés
töltötte ki. Öt éve halt meg szívbetegségben, életében elõször akkor kóstolhatta meg Frye a
szabadságot. De a nõ folyton visszajárt halottaiból, más nõnek adva ki magát, és keresve a
módját, hogy hajthatja ismét az uralma alá.

Használni akarta és megölni, hogy megmutassa neki: hogy nem fél tõle. Hogy nincs már
hatalma felette többé. Most már erõsebb, mint õ.

A teveszõr anyagból csavart csomó után nyúlt, amely ott hevert mellette a matracon:
kibontotta, és kivette belõle a másik kést.

Nem fog tudni aludni, míg meg nem öli. Még ma.

A nõ nem számít rá, hogy ilyen gyorsan visszatér.

Az emberek még csak most térnek haza a színházból, vacsoráról, vagy partiról. Késõbb
kihaltak lesznek az utcák, a házakban kialszik a fény, elcsendesednek, csökken a kockázata,
hogy meglássák és riasszák a rendõrséget.

Frye úgy döntött, hogy éjjel kettõkor indul vissza Westwoodba.

Három

A lakatos gyorsan kijött és kicserélte a zárat az elsõ meg a hátsó ajtón, majd tovább ment
egy újabb megrendelõhöz, a Hancock Parkba.

Farmer és Whitlock rendõr elköszönt.

Hilary egyedül maradt.

Sejtette, hogy nem fog tudni aludni, azt azonban biztosan tudta, hogy nem tudná az
éjszakát a saját ágyában tölteni. Amikor megállt a szoba közepén, lelki szemeivel maga elõtt
látta a rémisztõ képeket: ahogy Frye betöri az ajtót, démoni vigyorral közeledik felé, majd
hirtelen felugrik az ágyra és kezét a késsel a magasba lendíti... Mint nem sokkal korábban,
Frye emlékképe most is átalakult az apjává; olyannyira, hogy egy pillanatra az az õrült érzése
támadt, hogy támadója Earl Thomas volt, aki csak azért támadt föl halottaiból, hogy megölje.
De nem csak a gonosz utórezgése miatt nem tudott volna a szobában aludni. Addig nem
akarta a szobát újból használni, míg ki nem cserélteti a tönkretett ajtót, asztalost pedig
holnapnál elõbb nem talál. Azt is eldöntötte magában, hogy masszív, keményfa ajtóra lesz
szüksége, bronz sarokpánttal. De ha Frye valahogy mégis ma éjjel jönne vissza,
akadálytalanul bejuthatna a szobájába.

És elõbb-utóbb visszajön. Ebben annyira biztos volt, mint még soha semmiben egész
életében.

Elmehetett volna egy szállodába, de ehhez nem sok kedve volt. Olyan volna, mintha
bujkálna elõle. Menekülne. Hilary büszke volt a bátorságára. Soha nem menekült el senki
vagy semmi elõl; minden erejével és ravaszságával küzdött. Nem menekült el erõszakos és
szeretetlen szülei elõl. Soha nem akart elmenekülni a szörnyû és véres események emléke
elõl, amelyek abban a kis chicagói lakásban történtek, és menedéket keresni az õrületben
vagy az amnéziában, ahogyan az emberek szokták, ha ugyanezt a kálváriát kell megjárniuk.
Soha nem hátrált meg a kihívások elõtt, amelyek Hollywoodban érték, ahol elõször
színésznõként, aztán pedig forgatókönyvíróként próbált karriert csinálni. Sokszor a földre
került, de mindig gyorsan összeszedte magát. Állhatatosan küzdött és nyert. Ezt a bizarr
csatát is meg fogja nyerni Bruno Frye ellen, még ha egyedül is kell vele szembeszállnia.

A francba a rendõrséggel!

Úgy döntött, hogy az egyik vendégszobában alszik, ahol be tudja zárni, és el tudja
barikádozni az ajtót. Az ablakokra majd törölközõt akaszt.

Odalent átkutatta a konyhai fiókokat, kipróbált több kést is, milyen a fogása és az éle. A
húsvágó kés mindegyiknél nagyobbnak látszott, de kicsi volt hozzá a keze. Közelharcban nem
sok hasznát veszi, mert remek támadófegyver volna, de nem sokat ér, ha védekeznie kell.
Helyette inkább egy hagyományos kést választott, tíz centis pengével, amely így elfért a
köpenye zsebében; de súlyos kárt okoz, ha használnia kell.

Iszonyattal töltötte el a gondolat, hogy kést kell döfnie egy emberbe; de tudta, hogy meg
tudja tenni, ha az élete forog veszélyben. Gyerekkorában többször is elrejtett kést a
szobájában a matrac alá. Ettõl remélt biztonságot apja kiszámíthatatlan dührohamai ellen.
Egyszer használta csak, azon a bizonyos utolsó napon, amikor Earl delíriumos rohamot
kapott. Hatalmas férgeket látott elõmászni a falakból, az ablakok felõl pedig óriási rákokat.
Paranoiás dühében bûzös terráriumnak látta a kis lakást, és Hilary csak azért menekülhetett
meg, mert nála volt a kés.

Természetesen a kés nem ért annyit, mint a pisztoly. Frye ellen nem vette hasznát, mert a
férfi a földre teperte. Most azonban csak a kése maradt. Az egyenruhás rendõr magával vitte
a 32-esét, amikor távoztak a lakatos után.

Az isten verné meg õket!

Miután Clemenza és Howard nyomozó távozott, Hilary és Farmer rendõr dühítõ
párbeszédbe bonyolódott a fegyvertartási törvényrõl. Mindannyiszor dühbe gurult,
ahányszor csak az eszébe jutott.
-Miss Thomas, a pisztolya...
-Mi van vele?
-Engedély kell hozzá, hogy a házában kézifegyvert tartson.
-Tudom, van.
-Láthatnám?
-Ott van az éjjeliszekrény fiókban. Ahol a fegyvert tartom.
-Felmehet érte Whitlock kolléga?
-Csak tessék!

Egy vagy két perccel késõbb:
-Miss Thomas, mint látom, annakidején San Franciscóban élt.
-Úgy nyolc hónapig. Egy színházban dolgoztam, amikor még színésznõ akartam lenni.
-Ezen az engedélyen egy San Francisco-i cím van.

-A North Beachen béreltem lakást, mert nem volt pénzem akkoriban. Abban a negyedben
egy egyedülálló nõnek létfontosságú a fegyver.
-Miss Thomas, ugye tisztában van azzal, hogy új engedélyért kell folyamodnia, ha egyik
megyébõl a másikba költözik?
-Nem.
-Valóban nem?
-Nézze, én filmeket írok. A fegyverekkel nincs dolgom.
-Ha fegyvert tart a házában, köteles tisztában lenni a fegyvertartással kapcsolatos
törvényekkel.
-Oké, beadom a kérelmet, amint tudom.
-Nos, csak akkor kapja vissza, ha kitölti ezt a kérelmet.
-Hogyhogy visszakapom?
-Magammal kell vinnem a pisztolyát.
-Viccel?
-Ez a törvény, Miss Thomas.
-És képes itt hagyni egyedül és fegyvertelenül?
-Nem hiszem, hogy aggodalomra volna oka...
-Ki bízta meg magát ezzel?
-Én csak a munkámat végzem.
-Howard volt az, nem igaz?
-Howard nyomozó valóban szólt, hogy ellenõrizzem az engedélyét. De nem...
-Jézusom!
-Mindössze csak annyit kell tennie, hogy befizeti az elõírásos összeget, kitölti az új
nyomtatványt -és vissza is kapta a pisztolyt.
-És ha Frye visszajön még ma este?
-Ez nem valószínû, Miss Thomas.
-De ha mégis?
-Akkor hívjon minket. Több járõr kocsink is cirkál a környéken. Idejövünk...
-...már hívhatják is a papot vagy a hullaszállítókat.
-Nincs mitõl félnie, csak... a félelemtõl? Mondja, Farmer rendõr, muszáj maguknak fõiskolát
is végezni, hogy megtanulják ezeket a kliséket, hogy rendõrök lehessenek?
-Csak a kötelességemet végzem, Miss Thomas.
-Óhhh... hagyjuk, nincs értelme!

Farmer elvette a pisztolyát, Hilary pedig okosabb lett egy felismeréssel. A rendõrség
hatalmi szervezet és az ember semmilyen formában nem számíthat a hatalomra. Ha a
kormányzat képtelen egyensúlyba hozni a költségvetését, megakadályozni a saját pénze
inflálódását, ha nem tudja megfékezni a saját sorait bomlasztó korrupciót, ha már attól is
ódzkodik, hogy fegyveres erõt tartson fel az ország védelme érdekében, akkor miért
remélhetné az ember, hogy képes lesz megakadályozni egy õrültet abban, hogy õt
feldarabolja?

Hilary már rég megtanulta, hogy nehéz olyan embert találni, akiben megbízhat. A
szüleiben nem bízhatott. A rokonokban sem, akik nem akartak tudomást venni a
helyzetükrõl. Sem a papírtologató szociális munkásokban, akikhez gyerekként segítségért
folyamodott. A rendõrségben sem. Most is be kellett látnia, hogy csak egyetlen emberben
bízhat meg: saját magában.

Rendben van -gondolta dühösen. Oké. Majd én elbánok Bruno Frye-jal. De hogyan?
Valahogy.

Kilépett a konyhából, kezében a késsel, a bárhoz ment a nappali és a dolgozószoba között,
töltött magának egy nagy pohár Remy Martint a metszett üveg korsóból. A késsel és a
konyakkal felment a vendégszobába, miközben dühösen felkapcsolt minden villanyt a
házban.

Bezárta a szoba ajtaját, majd körülnézett, mivel tudná elbarikádozni magát. Egy
ruhásszekrény állt az ajtó mellett, nehéz vörösfenyõbõl. Nem tudta megmoccantani, csak
azután, hogy kivette az aljából a fiókokat. Erõlködve odataszigálta az ajtó elé, aztán
visszatolta belé a fiókokat. A nehéz szekrény elég komoly akadályt jelent bárkinek, aki be
akarná nyomni az ajtót.

Bement a szobához tartozó fürdõszobába, letette a konyakot és a kést a kõre.
Megtöltötte a kádat forró vízzel, levetkõzött és lassan beleült, nagyokat sóhajtott és
sziszegett, ahogy elmerült a forró vízben. Mióta magán érezte Frye kezét, ahogy
összetapogatta a szemérmét és letépte róla a harisnyát, mocskosnak érezte magát.
Élvezettel dörzsölte át magát az orgonaillatú szappannal, idõnként abbahagyta, csak hogy
kortyoljon egyet a konyakból. Végül, amikor ismét tisztának érezte magát, letette a szappant
és nyakig belebújt a vízbe. Kavargott körülötte a pára, párává vált benne a konyak is,
homlokát kiverte a verejték. Behunyta a szemét, és teljes egészében a metszett pohár
tartalmára összpontosított.

Az emberi test nem sokáig mûködik megfelelõ karbantartás nélkül. A test végsõ soron egy
gép, egy csodálatos gép sokféle szövetbõl és folyadékokból felépítve, tele vegyi anyagokkal
és ásványokkal, amelyet a szív és sok kisebb motor hajt, és egy komputer-agy irányít. Hogy
jól mûködjék, mindenféle dologra van szüksége; elsõsorban evésre, pihenésre és alvásra.
Hilary kezdetben arra gondolt, hogy nem fog tudni aludni a történtek után, hogy ugrásra
készen tölti az éjszakát, mint egy macska, aki fütyül a veszélyre. De az éjszaka folyamán
nagyon kimerült, és bár tudatos énje vonakodott nyugovóra térni, tudattalanja tudta, hogy
ez elkerülhetetlen. Mire megitta a konyakot, annyira elnehezült, hogy alig bírta nyitva tartani
a szemét.

Kimászott a kádból, kihúzta a dugót és megtörölközött. Magához vette a kést, és kilépett
a fürdõbõl, a villanyt azonban égve hagyta, és az ajtót is félig nyitva hagyta. A szobában
leoltotta a villanyt. A kést letette az éjjeliszekrényre, és meztelenül bebújt a takaró alá.

Teljesen ellazult, mintha a meleg kilazította volna a tagjait.

Egy kicsit szédült. A konyaktól.

Arccal az ajtó felé feküdt. Megnyugtatta a barikád látványa. Áthatolhatatlannak tûnt.
Bruno Frye nem jut át rajta, mondta magának. Még faltörõ kossal sem. Egy kisebb hadsereg
sem tudna elbánni ezzel az ajtóval. Talán még egy tank sem. És egy dinoszaurusz? -kérdezte
magától álmosan. Egy ilyen tyrannosaurus-szerû fickó, mint a röhejes szörnyfilmekben.
Godzilla. Vajon Godzilla be tudná törni ezt az ajtót...?

Csütörtökön hajnali kettõre Hilary mélyen aludt.

***

Hajnali 2:25-kor Bruno Frye lassan elhajtott a Thomas ház elõtt. A köd most már elérte
Westwoodot, de nem volt olyan sûrû, mint az óceán mellett.

Elég jól meg tudta figyelni a házat, látta, hogy a homlokzati ablakokon sehol nem szûrõdik
át fény.

Kétutcányit elõrehajtott, majd visszafordította a furgont, és elhajtott ismét a ház elõtt,
ezúttal még a korábbinál is lassabban, miközben alaposan megfigyelte az út mentén parkoló

kocsikat. Attól nem tartott, hogy rendõrök posztolnak a ház körül, de nem akart kockáztatni.
A kocsikban nem ült senki; rendõrök sehol.

Beállt a Dodge-dzsal két Volvo közé, két sarokkal lejjebb, és visszaballagott a házhoz a
ködben. A lámpák köré glóriát font a gyér fény. Ahogy átvágott a gyepen, cipõje
megcsikordult a nyirkos füvön; a hang eszébe juttatta, milyen éterikus csend honol
egyébként az éjszakában.

A ház oldalán leguggolt egy dús oleander bokor mellé, és elnézett arra, ahonnan jött. Nem
indult be riasztó, nem jött utána senki.

Folytatta útját a ház hátulja felé, átmászott egy bezárt kapun. A hátsó udvarban felnézett
a ház falára, és egy apró fénykörre lett figyelmes az emeleten. Az ablak méretébõl
gyanította, hogy fürdõszoba-ablak lehet; a szomszédos nagyobb ablakban még gyérebb fény
szûrõdött ki a függöny résein.

A nõ tehát ott van fönt.

Ebben Frye biztos volt.

Érzékelte a jelenlétét. Szinte a szagát is érezte. A ribanc.

Arra vár, hogy megkapják. Hogy megöljék.

Hogy megöljön? -tette föl magának Frye a kérdést.

Megborzongott. Kívánta a nõt, iszonyatos merevedést érzett, ugyanakkor félt is tõle.

Azelõtt a nõ mindig könnyen meghalt. És mindig új testben jött vissza, új asszony
álarcában, de mindig különösebb harc nélkül halt meg. Ma azonban Katherine olyan volt,
mint egy tigris, döbbenetesen erõs volt, okos és rettenthetetlen. Ez új fejlemény, és
korántsem tetszett Frye-nak.

Ennek ellenére el kellett kapnia. Ha nem üldözi minden reinkarnációjában, ha nem öli
meg, míg végre halott nem marad, soha nem lesz meg a békéje.

Meg sem próbálta kinyitni a konyhaajtót a kulccsal, amelyet a táskájából lopott ki még a
birtokon. Minden bizonnyal kicseréltette a zárat. Ha a nõ nem lett volna ennyire
elõvigyázatos, akkor sem tudott volna bejutni innen. Kedd este, amikor elõször próbált
behatolni a házba, a nõ otthon volt; és Frye rájött, hogy a zár csak akkor nyitható, ha belül
nincs ráfordítva. A felsõ zár azonnal engedett, de az alsó csak akkor nyílt volna, ha csak
kívülrõl fordították volna rá a kulcsot. Akkor nem jutott be, másnap este kellett újra
próbálkoznia; vagyis nyolc órája, amikor a nõ vacsorázni volt, és a kulcsot használni tudta.
Most azonban a nõ odabent volt, és ha nem is cseréltette volna ki a zárat, azt a különleges
pöcköt egészen biztosan ráfordította, tehát a kulcsot semmiképpen nem használhatta.

Megkerülte a ház sarkát, ahol széles ablakok néztek a rózsakertre. Az ablakot tizenötször
húszas ablakszemekre tagolta a kemény lakozott fakeret. Az ablak mögött terült el a
könyvekkel borított dolgozószoba. Frye elõvett egy apró zseblámpát, felkattintotta és a
keskeny fénypászmát az ablak mögé irányította. Hunyorogva kereste meg a párkányon a
zárat; amikor rálelt, eloltotta a lámpát. Szigetelõszalagot vett elé, csíkokat ragasztott a zár
melletti ablakszemre, majd bezúzta kesztyûs kezével; elég volt egyetlen ütés. Az üveg alig
hallhatóan reccsent és nem hullott a padlóra, mivel a cserepek ráragadtak a
ragasztószalagra. Benyúlt, kinyitotta a zárat, felhúzta az ablakot, majd felhúzódzkodott és
átvetette a lábát a párkányon. Miközben odabent leugrott, majdnem felborította az ablak
alatt álló kisasztalt.

Állt a dolgozószoba közepén, a szíve hevesen kalapált, figyelt, nem utal-e valami zaj arra,
hogy a nõ észrevette.

Csend volt.

A nõ fel tud támadni halottaiból, hogy új alakban visszatérjen, de minden bizonnyal ennél
többre nem futja természetfeletti hatalmából. Az bizonyos, hogy nem érez, lát és tud
mindent. Itt volt a házában, és a nõ nem tud róla.

Frye elvigyorodott.

Elõhúzta a kését az övtartóból, és jobbjában maga elé tartotta.

Zseblámpával a balkezében nesztelenül végigjárt minden helyiséget a földszinten.
Mindenütt sötét volt és csend.

A fal mellett osont fel az emeletre, nehogy megreccsenjen a lépcsõ. Hang nélkül ért fel.

Megvizsgálta a hálószobákat, de nem látott semmi érdekeset, míg el nem ért az utolsó
szobához a baloldalon. Mintha fényt látott volna kiszûrõdni az ajtó alatt; lekapcsolta a
zseblámpát. A küszöb fölött kiszûrõdõ ezüstös fény kiemelte az ajtó körvonalait a sötétben.
Odaosont és megpróbálta a kilincset. Zárva volt.

Szóval megtalálta.

Megtalálta Katherine-t.

Aki Hilary Thomasnak adja ki magát.

A ribanc. A rohadt ribanc.

Katherine, Katherine, Katherine...

Ahogy a név átvisszhangzott a tudatán, marka rátapadt a kés nyelére és többször a
sötétbe bökött vele, mintha a nõ ott volna.

Frye lehasalt a folyosó padlójára, és benézett a résen az ajtó alatt. Egy terjedelmes
bútordarabot, talán egy komódot toltak az ajtó elé a másik oldalon. Jobb kéz felõl valami
gyenge fény árat szét a szobán; jól látta a benne a bútordarab körvonalait az ajtó alatt.

Felderítette az a kevés, amit látott; és szétáradt benne az optimizmus. A nõ tehát
elbarikádozta magát a szobában, vagyis a gyûlöletes szuka retteg tõle. A nõ fél tõle. Bár
tudta, hogy kell kikelnie a sírból, félt meghalni. Vagy talán csak megérezte, hogy ezúttal nem
fogja hagyni, hogy visszatérjen. Borzasztó módszeresen fog megszabadulni a hullától, sokkal
alaposabban, mint azoktól a nõktõl, akiknek a testébe eddig beleköltözött. Kivágja a szívét.
Karót ver át rajta. Levágja a fejét. A száját megtömi fokhagymával. -A szívét és a fejét
magával akarta vinni, hogy külön-külön temesse el õket valami titkos helyen, mondjuk két
temetõben, a lehetõ legtávolabb a test többi részétõl. Minden bizonnyal a nõ tudatában
volt, hogy ezúttal különösen elõvigyázatos lesz, talán éppen ezért védekezett olyan vadul,
mint amilyen vadul még soha.

Az a nõ nagyon csendben volt az ajtó mögött. Alszik?

Nem -döntötte el Frye. Ahhoz túlságosan meg van rémülve. Minden bizonnyal ül az
ágyában, és a pisztolyát szorongatja.

Elképzelte magában, hogy a nõ olyan, mint egy egér, aki bujkál a leselkedõ macska elõl;
legyõzhetetlennek érezte magát, mint valami õserõ. Feketén fortyogott benne a gyûlölet. Azt
akarta, hogy a nõ reszkessen a félelemtõl, ahogyan õ reszketett tõle hosszú éveken át. Szinte
legyûrhetetlen kényszert érzett, hogy ráordítson; a nevét akarta a világba kiáltani,
elhalmozni szitkokkal. Olyan erõvel kellett uralkodnia magán, hogy ellepte a verejték az arcát
és könnyek tolultak a szemébe.

Felállt, és csak állt csendesen a sötétben, a lehetõségeket mérlegelve. Nekifeszülhetett
volna az ajtónak, de ez öngyilkos lépés lett volna. Nem jut be elég gyorsan, hogy meglepje a
nõt. A nõnek elég ideje volna megcélozni, és belepumpálni legalább fél tucat golyót. Egy
dolgot tehet: megvárja, míg kijön. Ha itt marad a folyosón, és órákon keresztül vár, a nõ
félelemérzete reggelre alábbhagy. Azt hiszi, biztonságban van és kilép a szobából. És mire
magához tér, már vissza is cipeli az ágyba.

Frye átment a folyosó túloldalára, és leült a fal mellett.
Néhány perc múlva surrogást hallott a sötétben, valami csendesen szöszmötölt.
Képzelõdik, mondta magának. Az ismerõs félelem.
Ekkor azonban valami felmászott a lába szárára a nadrágja alatt.
Nincs is itt semmi -bizonygatta magának.
Valami bemászott az ingujja alá és elindult felfelé a karján, valami szörnyû,

azonosíthatatlan lény. Valami átszaladt a vállán, és elindult felfelé a nyakán, rá az arcára,
valami apró és gyilkos lény. A szájába akart bejutni. Frye összeszorította az ajkait. Ekkor a
szemét célozta be. Összeszorította a szemét. Az orrlyuka felé indult, mire rémülten seperte
le az arcát; de nem sikerült leszednie onnan! NEMI

Felkapcsolta a zseblámpáját. Nem volt más a folyosón, csak õ. Nem volt semmi a

nadrágjában, az ingujjában, az arcán.
Megborzongott.
Égve hagyta a kis lámpát.

***

Csütörtök reggel kilenckor Hilary a telefonra ébredt. A vendégszobában is volt egy mellék.
A csengésszabályzó véletlenül maximális hangerõre volt állítva, ebben valószínûleg az egyik
takarító lehet a ludas. Az erõs csengés belehasított Hilary álmába, rémülten ült föl az
ágyában.

Wally Topelis hívta. Reggeli közben olvasta a hírt a lapban, hogy Hilaryt megtámadták, és
meg akartál erõszakolni. A férfit megdöbbentette a hír, és aggódott kedves ügyfeléért.

Mielõtt Hilary elmondta volna azt is, amirõl nem írtak a lapok, megkérte Wallyt, olvassa
föl neki a cikket. Megnyugtatta, hogy az írás rövid volt: mindössze két rövid hasáb és egy
apró kép a hatodik oldalon. Azon a kevés információn alapult, amit õ és Clemenza hadnagy
árult el az újságíróknak az éjjel. Nem említették benne Bruno Frye nevét -sem azt, hogy
Howard hadnagy szerint az egész egy átlátszó hazugság. Épp azok a szaftos kis részletek
maradtak ki belõle, amelyektõl a cikk elõrébb kerülhetett volna a lapban.

Hilary mindenrõl részletesen beszámolt, Wally õrjöngött.
-Az az ostoba seggfej zsaru! Ha csak annyi fáradságot vesz magának, hogy jobban utána néz,
hogy miféle ember vagy, rájön, hogy ilyen sztorit nem találtál volna ki! Nézd, kölyök, majd én
a kezembe veszem a dolgot, ne aggódj, hogy tegyenek lépéseket az ügyedben.
-De hogyan?
-Felhívok néhány embert.
-Kiket?
-Mit szólsz kezdetnek a rendõrfõnökhöz?
-Óh, hát persze.
-Hé, õ is a lekötelezettem -magyarázta Wally. -Öt éve egyfolytában ki az, aki a rendõrök
jótékonysági bálját szervezi? Ki intézi el, hogy a legnagyobb sztárok fellépjenek ingyen? Ki
hoz ingyen énekeseket, komikusokat és bûvészeket nekik?
-Te?
-Pontosan,
-De mit tehet a rendõrfõnök?
-Újra indíttatja az ügyet.
-Amikor az egyik embere esküszik rá, hogy kamu az egész?
-Annak az emberének hibás az agya.

-Nekem valami azt súgja, hogy Frank Howardnak igen jó a szolgálati lapja -jegyezte meg
Hilary.
-Akkor szégyen, hogy így minõsítik a zsarukat. Vagy igen alacsony a követelményrendszer,
vagy az egész el van szúrva valahol.
-Errõl nehezen fogod meggyõzni a rendõrfõnököt.
-Nagyon meggyõzõ tudok ám lenni, báránykám.
-De még ha az adósod is, hogy indíttatná újra az ügyet minden bizonyíték nélkül? Lehet,
hogy õ a rendõrfõnök, de õt is kötik a szabályok.
-Nézd, legalább beszélhetne azzal a seriffel a Napa völgyben.
-Laurenski serif ugyanazt fogja mondani neki, amit tegnap este mondott. Hogy Frye otthon
volt, és tortát sütött vagy akármit.
-Akkor a serif egy alkalmatlan fráter, aki készpénznek vesz mindent, amit a Frye-ház
alkalmazottai mondanak. Vagy hazudik. Vagy talán épp falaz Frye-nak.
-Ha ezzel állsz elõ a rendõrfõnöknek -jegyezte meg Hilary -, akkor mindkettõnket diliházba
csukat, hogy paranoiásak vagyunk.
-Ha nem tudom rávenni a zsarukat -felelte Wally -, akkor megbízok egy jó magánnyomozót.
-Magánnyomozót?
-Ismerek egy jó ügynökséget. Lényegesen jobbak, mint sok zsaru. Utánanéznek Frye-nak,
kiderítenek róla minden kis titkot. Olyan bizonyítékokat találnak, amitõl újra kell indítani az
ügyet.
-Nem drága ez?
-Osztozunk a költségeken -felelte Wally.
-Óh, ne!
-De igen.
-Ez nagyon nagylelkû ajánlat, de...
-Miért lenne nagylelkû? Nagyon sokat érsz nekem, báránykám. Az enyém a bevételed
bizonyos százaléka, szóval, amit a magánnyomozóknak kifizetek, az biztosítási díj. Csak a
saját hasznomat védem.
-Ez marhaság, ezt te is jól tudod! -felelte a nõ. -Igenis nagylelkû vagy, Wally. De egyelõre ne
bízz meg senkit. A másik nyomozó, ez a Clemenza hadnagy azt mondta, délután benéz, hátha
eszembe jut még valami. Azt hiszem, hisz nekem; de a serif jó nagy lyukat vágott a sztorimba.
Szerintem Clemenza is arra vár, hogy újra indíthassa a nyomozást. Várjunk addig, míg
beszélek vele. Aztán ha még mindig rosszul áll a szénám, megbízzuk azokat a
magánnyomozókat.
-Hát... legyen -felelte bizonytalanul Wally. -De addig is szólok, hogy küldjenek valakit a
védelmedre.
-Wally, nincs szükségem testõrre.
-Egy frászt nincs!
-Tökéletes biztonságban voltam az éjjel és...
-Idehallgass, kölyök, én akkor is odaküldök valakit és kész. Wally bácsi nem tûr semmi vitát.
Ha nem engeded be õket, akkor kint fognak rostokolni, mint a palotaõrség.
-De tényleg én...
-Hamarosan be kell látnod -magyarázta kedvesen Wally -, hogy nem nézhetsz szembe
mindennel egyedül! Senki sem tudja így csinálni, kölyök. Idõnként mindenkinek szüksége van
egy kis segítségre. Egyébként felhívhattál volna tegnap éjjel.
-Nem akartalak zavarni.

-Az Isten szerelmére, nem zavartál volna! A barátod vagyok. Sõt, jobban zavar, hogy nem
zavartál föl! Kölyök, az nem baj, ha valaki erõs és független. De nem szabad ennyire
elzárkóznod mindentõl; ezt arculcsapásként fogják föl, akik szeretnek. Szóval beengeded a
testõrt, ha megérkezik?

Hilary felsóhajtott. -Rendben.
-Jó. Ott lesz egy órán belül. És felhívsz, ha beszéltél Clemenzával?
-Igen.
-Megígéred?
-Meg.
-Aludtál tegnap?
-Meglepõen jól.
-Ha nem aludtad ki magad -javasolta Wally -, akkor hunyj egyet délután!

Hilary felnevetett.
-Tisztára olyan vagy, mint egy jiddise máme!
-Lehet, hogy viszek is neked egy kis könnyû csirkelevest az este. Viszlát, drágám.
-Viszlát, Wally, és kösz, hogy hívtál.

Amikor letette a kagylót, a szekrényre pillantott az ajtó elõtt. Az eseménytelen éjszaka
után ostobának tûnt ez a barikád. Wallynak igaza van: a legokosabb, ha felfogad egy testõrt,
és megbízza a magánnyomozó céget, hogy eredjen Frye nyomába. Nevetségesnek érezte,
ahogy eredetileg akarta elintézni ezt a dolgot. Nem szögezheti be az ablakait, és nem
játszhatja el az alamói csatát Frye-jal.

Kimászott az ágyból, magára terítette a selyem köntöst, és odament a szekrényhez.
Kihúzta belõle a fiókokat. Visszarángatta oda, ahol a nyomai jelezték a szõnyegpadlón, majd
visszatolta belé a fiókokat.

Odalépett az éjjeliszekrényhez, felvette róla a kést, és elmosolyodott, milyen naiv is volt.
Közelharcot akart vívni Bruno Frye-jal? Késelni egy mániással? Hogy gondolhatta, hogy
esélye van egy ilyen összecsapásban? Tegnap este szerencséje volt -és még megvolt a
pisztolya.

Le akarta vinni a kést a konyhába és fel akart öltözni, mire a testõre ideér; ezért odalépett
a hálószoba ajtajához, elfordította a kulcsot a zárban, kinyitotta az ajtót, kilépett a folyosóra
és felsikoltott, amikor Bruno Frye elkapta és nekilökte a falnak. A tarkója nagyot csattant a
vakolaton; Hilarynak kemény küzdelmet kellett vívnia az ájulással, amikor áthullámzott rajta
a sötétség. A férfi megragadta a torkát, úgy nyomta a falhoz; baljával letépte róla a köntöst
és megmarkolta a mellét és lihegve ribancnak, kurvának nevezte.

A férfi minden bizonnyal végighallgatta a beszélgetését Wallyval, hallotta, hogy a
rendõrök elvitték a pisztolyát, mert nyoma sem volt benne a félelemnek. Hilary nem ejtett
szót a késrõl, ezért Frye nem is készült fel rá. A nõ tövig nyomta a tíz centis pengét kõkemény
hasfalába. A férfiban másodpercekig nem is tudatosult a dolog; kezét lecsúsztatta Hilary
mellérõl és ujjaival be akart hatolni a vaginájába. Amikor a nõ kirántotta belõle a kést,
beléhasított a fájdalom. A szeme elkerekedett és egy éles sikoly tört fel a torkából. Hilary
ismét belevágta a kést, és a hegyét fölfelé nyomta a lengõbordája alá. A férfi felordított és
elengedte, hátratántorodott, nekizuhant a falnak és levert egy olajképet.

Hilary vadul reszketni kezdett, amikor rájött, mit tett. De nem ejtette el a kést, fel volt rá
készülve, hogy újból használnia kell, ha a férfi rátámad.

Bruno Frye döbbenten nézett végig magán. A penge mélyen belehatolt. A sebbõl
vékonyan csordogált a vér, de gyorsan átáztatta szvetterét és nadrágját.

Hilary nem várta meg, míg a férfi meglepetése fájdalmas dühvé alakul. Sarkon fordult és
berohant a vendégszobába, bevágta az ajtót és elfordította a kulcsot. Fél percig hallotta Frye
nyögéseit, szitkozódását, miközben arra gondolt, vajon maradt-e benne annyi erõ, hogy
betörje az ajtót. Aztán mintha azt hallotta volna, hogy a férfi lebotorkál a lépcsõn, de nem
volt biztos benne. A telefonhoz rohant. Vértelen, elgémberedett kezével felemelte a kagylót
és a segélykérõ számot tárcsázta. Kérte a rendõrséget.

***

A ribanc! A rohadt ribanc!

Frye a sárga szvetter alá csúsztatta a kezét és megragadta az alsó sebet a hasán, mert ez
vérzett erõsebben. Markolta a széleit, mintha meg akarná akadályozni, hogy elfolyjék belõle
az élet. Érezte, hogy a meleg vér beszivárog a varrás mentén a kesztyûjébe.

Nagyon gyenge fájdalmat érzett, enyhe égést a gyomra táján. A baloldalán elektromos
bizsergést. Alig érzékelhetõ lüktetést, ahogy a szíve összehúzódott. Ennél többet nem.

Ezzel együtt jól tudta, hogy súlyosak a sebei, és másodpercenként rosszabbodik az
állapota. Szánalmasan gyenge volt. Hirtelen és visszavonhatatlanul elszállt belõle az erõ.

Egyik kezével a sebét markolta, másikkal a lépcsõkorlátot; a lépcsõ olyan volt, mint a
vidámparkban, az elvarázsolt kastélyban: ide-oda hullámzott, míg lefelé botorkált. Mire leért,
elöntötte a verejték.

Odakint a nap égette a szemét. Erõsebben sütött, mint valaha; a szörnyeteg nap szinte
kitöltötte az egész égboltot, és minden sugara mintha csak õt égette volna. Úgy érezte,
keresztülsüt a szemhéján és apró tüzeket gyújt az agyán.

Összegörnyedve, káromkodva támolygott el a szürke furgonig. Felhúzta magát a vezetõ
ülésbe, amikor behajtotta az ajtót, úgy érezte, mintha tízezer tonna volna a súlya.

Fél kézzel kormányzott végig a Wilshire Boulevardig, jobbra fordult a Sepulveda felé,
aztán balra, miközben egy telefonfülkét keresett, amely elegendõ nyugalmat kínált. Minden
zökkenõ olyan volt, mintha gyomorszájon vágták volna. Idõnként úgy érezte, hogy a mellette
elhaladó autók megnyúlnak, meghajolnak, vagy felfúvódnak, mintha valami, rejtélyes
elasztikus fémbõl készültek volna. Erõsen összpontosított, hogy visszatérjenek megszokott
alakjukba.

A vére egyre csak folyt, hiába szorította a sebet. Egyre erõsebben égett a gyomra. A
ritmikus lüktetés egyre élesebb lett. De az a katasztrofális fájdalom, amely tudta, hogy eljön
majd, egyelõre nem érkezett meg.

Egyre csak haladt a Sepulvedán, míg végre megpillantott egy telefonfülkét, amelyet a
célnak megfelelõnek tartott. Egy szupermarket parkolójának hátsó sarkában állt, nyolcvan,
százméternyire az áruháztól.

A fülke elé fordult, hogy senki ne láthassa az áruházból vagy a Sepulveda felõl. Igazából
nem is fülke volt, csak egy plasztik szélvédõ, amely állítólag tökéletes hangszigetelést kellett
volna biztosítson, de semmi hatással sem volt a háttérzajokra. De a telefon legalább
mûködött, és eléggé elszigetelten állt. Mögötte betonfal, amely a szupermarketet választotta
el a környezõ házaktól. Jobb felõl bokrok és két pálma határolta, a Sepulvedába torkolló
mellékutca felõl. Ha látják is, azt semmiképpen, hogy megsérült; nem akarta, hogy
kíváncsiskodók vegyék körül.

Átmászott a szomszéd ülésre, és azon az ajtón csúszott le a földre. Amikor lepillantott a
kezét elborító vörös ragacsra, megszédült, gyorsan elfordította a fejét. Csupán három lépést
kellett megtennie a telefonig, mégis úgy érezte, mindegyik legalább egy mérföld.

Mivel nem jutott eszébe a hitelkártyája száma, amelyet pedig úgy ismert, mint a születési
dátumát, kénytelen volt R-beszélgetéssel hívni a Napa-völgyet.

Hatszor csengett ki a telefon.
-Tessék?
-Bruno Frye szeretne valakivel beszélni R-beszélgetéssel. Fogadják a hívását? -hallotta a
központos hangját.
-Adja csak nyugodtan!

Hallotta a halk kattanást, ahogy a nõ kiszállt a vonalból.
-Súlyosan megsérültem. Azt hiszem... meghalok -mondta Frye a férfinak a Napa-völgyben.
-Jézus! Ez nem lehet igaz!
-Hívnom kell... a mentõket -folytatta Frye. -És megtudják... mindenki megtudja az igazat.

Alig egy percig beszéltek, mindketten rémültek voltak és zavartak.
Aztán hirtelen Frye érezte, hogy valami elszabadul benne. Mintha elpattant volna benne
egy rugó. Szétrobbant egy zsák víz. Felordított fájdalmában.
A férfi a Napa-völgyben együtt érzõen felkiáltott, mintha õ is érzékelte volna a fájdalmat.

-Muszáj... hívnom a mentõket -mondta Frye.
Letette a kagylót.
A vére szétfolyt a nadrágján, bele a cipõjébe, és most már a betonra csöpögött.
Leakasztotta a kagylót, és letette a fémpolcra a telefon mellé. Felemelte a polcról a

tízcentest, ahová minden apróját kirakta, de ujjai cserbenhagyták; elejtette, aztán buta
arccal nézte, ahogy elgurul. Talált egy újabb tízcentest. Olyan erõsen fogta, ahogy csak bírta.
Nehéznek érezte az apró érmét, mintha legalább egy kamionabroncs lett volna; de sikerült
beraknia a nyílásba. Megpróbálta a 0-t tárcsázni, de már ehhez az egyszerû mozdulathoz sem
maradt energiája. Izmokkal telezsúfolt karja, széles válla, domború mellkasa, masszív
combjai mind cserbenhagyták.

Nem tudott telefonálni, de már állva maradni sem. Elzuhant és áthengeredett, arccal

elterült a makadámon.
Nem bírt megmozdulni. Nem látott. Vak volt. Nagyon fekete volt a sötétség. Rémült volt.
Próbálta vigasztalni magát, hogy majd feltámad, ahogy Katherine szokott. Visszajövök és

elkapom, gondolta. Visszajövök. De igazából már maga sem hitt benne.

Miközben így feküdt, és egyre jobban gyengült, hirtelen egy nagyon tiszta pillanata
támadt, amikor azt kérdezte magától; vajon nem tévedett-e, amikor azt hitte, hogy
Katherine visszajár a sírból kísérteni. Lehet, hogy csak õ képzelõdött? Lehet, hogy csak olyan
nõket ölt meg, akik hasonlítottak hozzá? Csupa ártatlan nõt? Vajon megõrült?

Ismét szétáradt benne a fájdalom, elsodorta ezeket a gondolatokat, és arra kényszerült,

hogy a sötétségre figyeljen, amely körülölelte.
Érezte, hogy másznak rajta.
Másznak a karján, a lábán.
Az arcán.
Megpróbált sikítani, de nem tudott.
Suttogásokat hallott.

Nem!

Kiürültek a belei.
A suttogások rémisztõ hangzavarrá duzzadtak, és elsodorták, mint valami hatalmas, sötét
folyó.

***

Csütörtök délelõtt Tony Clemenza és Frank Howard megtalálta Jilly Jenkinst, Bobby
„Angel" Valdez régi barátját. Jilly júliusban látta utoljára a babaarcú gyilkost, azóta nem.
Bobby épp akkor lépett ki az állásából Vee Vee Gee mosodában az Olympic Boulevardon. Jilly
csak ennyit tudott róla.

A Vee Vee Gee egy nagy, egyszintes stukkós épület volt még az ötvenes évek elejérõl,
amikor a Los Angeles-i építészeknek elõször jutott az eszébe, hogy keresztezzék a mûspanyol
stílust a puritán, haszonelvû gyárépületekkel. Tony mindig képtelen volt felfogni, hogy
miként láthatott szépnek egy ilyen groteszk hibridet még a legérzéketlenebb építész is. A
cseréptetõ tele volt téglából rakott kéményekkel és bádogcsövekkel; ezeknek a nyílásoknak a
felébõl gõz áradt. Az ablakok vastag fakeretben voltak, sötétre mázolva, rusztikusán, mintha
egy gazdag terrateniente (földbirtokos) haciendája volna. Ugyanakkor a ronda gyárablakokat
drótüveggel üvegezték be. Rakodó rámpákat alakítottak ki, ahol a verandának kellett volna
lennie. A falak dísztelenek voltak, a sarkok élesek, az épület egészében dobozra
emlékeztetett -ellentétben a kecses spanyol kolóniái épületekkel. Az egész olyan benyomást
keltett, mint egy öreg utcalány, aki kétségbeesésében túlságosan csicsás ruhákat öltött
magára, hogy úri hölgynek nézzék.
-Miért csinálták ezt? -kérdezte Tony, amikor
kiszállt a jelzés nélküli rendõrségi szedánból, és becsukta
az ajtót.
-Mit miért csináltak? -kérdezett vissza Frank.
-Miért építettek ennyi gusztustalan épületet? Mi értelme volt?

Frank pislogott.
-Mi olyan gusztustalan?
-Téged nem zavar?
-Ez egy mosoda? Nincs szükségünk mosodára?
-Nincs építész a családodban?
-Építész? Az nincs -felelte Frank. -Miért kérded?
-Csak kíváncsi voltam.
-Tudod, néha egyszerûen nem értelek.
-Mondtad már -felelte Tony.

Amikor az irodában a tulajdonos, Vincent Garamalkis után érdeklõdtek, a lehetõ
leghidegebb fogadtatásban részesültek. A titkárnõ nem is palástolta ellenségességét. A Vee
Vee Gee mosodát négy év alatt négyszer büntették meg, mert illegális bevándorlókat
alkalmazott. A titkárnõ azt hitte, hogy Tony és Frank a bevándorlási hivataltól jött. Akkor
enyhült meg egy kicsit, amikor megmutatták rendõrigazolványaikat, de nem hajlott
különösebben az együttmûködésre, míg Tony meg nem gyõzte, hogy õket nem érdekli az
alkalmazottak nemzetisége. Végül, vonakodva bár, de elismerte, hogy Mr. Garamalkis a
házban tartózkodik. Már épp hozzá vezette volna õket, amikor megszólalt a telefon, ezért
csak gyorsan eligazította õket, merre menjenek.

A mosoda nagytermében áradt a mosópor és a hypo bûze. Nyirkos volt a levegõ, forró, és
hatalmas volt a zaj. Az ipari mosógépek dübörögve forgatták a szennyest. A hatalmas
szárítókban bömbölt a meleg levegõ. A hajtogató automaták hidraulikája sziszegett. A gépek
mellett dolgozó férfiak és nõk pergõ spanyol nyelven kiabáltak egymással. Mire Tony és
Frank a terem végére ért, a zaj alábbhagyott, mert a munkások abbahagyták a munkát, és
gyanakvóan méregették õket.

Vincent Garamalkis egy kopott íróasztal mögött ült a terem végében. Az íróasztal egy
emelvényen állt, hogy láthassa a beosztottjait. Garamalkis felállt, és az emelvény szélére jött,
amikor észrevette õket. Alacsony, sûrû emberke volt, haja ritkás, vonásai kemények,
kedvesen csillogó barna szeme nem illett az arcához. Csípõre tette a kezét, mint aki ellenzi,
hogy fellépjenek a birodalmába.
-Rendõrség -villantotta felé a jelvényét Frank.
-Aha -bólintott Garamalkis.
-Nem a bevándorlásiaktól vagyunk -nyugtatta meg Tony.
-Miért kéne tartanom a bevándorlásiaktól? -kérdezte védekezõen Garamalkis.
-A titkárnõje tartott -jegyezte meg Frank.

Garamalkis a homlokát ráncolva pillantott le rájuk.
-Tiszta vagyok. Nem alkalmazok, csak amerikai állampolgárokat, vagy zöldkártyás
emigránsokat.
-Hát persze -jegyezte meg szarkasztikusan Frank. -És már a medvék sem piszkolnak oda az
erdõben.
-Nézze -vette át a szót Tony -, minket nem érdekel, honnan valók a munkásai.
-Akkor mit akarnak?
-Szeretnénk föltenni néhány kérdést.
-Mirõl?
-Errõl az emberrõl -felelte Frank és feladta a mosodásnak Bobby Valdez három fotóját.

Garamalkis csak rájuk pillantott.
-Mi van vele?
-Ismeri? -kérdezte Frank.
-Miért?
-Meg akarjuk találni.
-Miért?
-Meglépett.
-Mit csinált?
-Idehallgasson -szólalt meg Frank, akinek elege lett a kövér fickó durcás válaszaiból -, nézze,
csinálhatjuk úgy, hogy jó legyen magának, de úgy is, hogy kurvára nehéz. Csinálhatjuk itt, de
bevihetjük magát a belvárosba is. És ha továbbra is adja nekünk a kemény fickót,
idecsõdítjük a bevándorlásiakat. Szarunk rá, hogy mexekkel melóztat, de ha nem mûködik
velünk együtt, teszünk róla, hogy alaposan ki legyen baszva magával. Megértett, uram?
Világosan fejeztem ki magamat?

Tony szólalt meg ezután:
-Mr. Garamalkis, az apám olasz bevándorló volt. Minden papírja rendben volt, amikor ebbe
az országba érkezett, és végül megkapta az állampolgárságot. De egyszer összeszólalkozott
egy bevándorlási tisztviselõvel. Valamelyik papírját elkeverték valahova. Az õ hibájuk volt,
mégis öthétig az apámat nyaggatták. Felkeresték a munkahelyén, éjszakánként ránk törték
az ajtót a lakásunkon. Papírokat követeltek, és amikor az apám megszerezte õket, azt
mondták, hogy hamisítvány. Sokszor fenyegetõztek, már a kitiltási határozatot is megírták,
míg végre elcsitult a dolog. Az apámnak ügyvédet kellett fogadnia, pedig nem volt rá pénze;
az anyám hisztériázott. Szóval megérti, én nem szeretem a Bevándorlási Hivatalt. Nem
szívesen uszítanám rá õket magára. Nem én, Mr. Garamalkis.

A kövér emberke egy darabig csak nézte Tonyt, majd megcsóválta a fejét, és felsóhajtott:
-Szemét állatok. Úgy értem, néhány éve, amikor az iráni egyetemisták balhéztak LA-ben,
kocsikat borogattak, házakat akartak felgyújtani, akkor eszébe jutott a bevándorlásiaknak,

hogy kitoloncolják õket? Egy szart! Inkább a melósaimat baszogatták. Ezek az emberek nem
gyújtják föl senkinek a házát, nem borogatnak autókat, nem dobálják meg kõvel a
rendõröket. Ezek keményen hajtó melósok, akik csak meg szeretnének élni. Mert nem
találnak megélhetést a határtól délre. Tudja, miért üldözik õket a bevándorlásiak? Majd én
megmondom. Azért, mert ezek a mexikóiak nem állnak ellen. Ezek nem vallási fanatikusok,
mint azok az irániak. Ezek nem veszélyes õrültek. Sokkal könnyebb a bevándorlásiak dolga
velük, mert ezek csendben vannak. Ez az egész rendszer egy szégyen!
-Tökéletesen megértem magát -mondta Tony. -Szóval ha vetne egy pillantást azokra a
képekre...

De Garamalikis még nem mondott el mindent, ami a bögyében volt. Közbevágott:
-Négy éve bûntettek meg elõször. A szokásos balhé. Néhány mexikói melósomnak nem volt
zöld kártyája. Némelyiknek meg lejárt. A tárgyalás után elhatároztam, hogy betartom a
törvényt. Olyan mexikóiakat alkalmazok csak, akiknek rendben vannak a papírjai. Ha nem
találok belõlük eleget, akkor amerikai állampolgárokkal dolgoztatok. Tudják mit? Hülye
voltam. Azt hittem, hogy, hogy a felszínen maradhatok. Csak úgy tudok mûködni, ha a
legtöbb melósnak minimálbért adok. De még így is alig marad hasznom. Az a gond, hogy az
amerikaiak nem akarnak minimálbérét dolgozni. Ha polgár vagy, több segélyt kapsz, ha nem
melózol, mintha elmész minimálbérért dolgozni. És a segély adómentes. Szóval két hónapig
majd megõrültem, hogy munkásokat találjak, hogy tartani tudjam a határidõket. Majdnem
szívrohamot kaptam. Tudják, nekem szállodák, motelek, éttermek a megrendelõim...
megbízható mosodára van szükségük. Ha nem kezdek megint mexikóiakat alkalmazni,
elmaradnak a megrendelõk.

Frank már kezdett ráunni a szónoklatra. Már a nyelvén volt valami csípõs megjegyzés, de
Tony a vállára tette a kezét és finoman megszorította.
-Nézzék -folytatta Garamalkis -, én megértem, ha nem adnak segélyt az illegális
bevándorlóknak, meg ingyenes orvosi ellátást, meg minden. Azt azonban nem látom be,
miért kell kiutasítani õket, amikor olyan munkákat vállalnak el, amikre nincs amerikai
vállalkozó. Ez nevetséges. Szégyen! -Felsóhajtott és végre szemügyre vette a fotókat. -Ja,
ismerem a fickót.
-Hallottuk, hogy itt dolgozott.
-Így van.
-Mikor?
-A nyár elején, azt hiszem. Májusban. Június egy részében.
-Miután lelépett a nevelõtisztjétõl -vetette oda Frank Tonynak.
-Errõl nem tudok semmit -mondta Garamalkis.
-Milyen nevet mondott magának? -érdeklõdött Tony.
-Juan.
-És a vezetékneve?
-Nem emlékszem. Csak hathétig volt nálam, vagy ilyesmi. De még biztos megvan a
nyilvántartásban.

Garamalkis lejött az emelvényrõl és visszafelé õ mutatta az utat a nagytermen át. Az
irodában megkérte a titkárnõjét, hogy ellenõrizze a nyilvántartást; és a nõ rekordidõ alatt rá
is bukkant a bérkifizetési kartonra. Bobby a Juan Mazquezza nevet adta meg, és egy címet a
La Brea Avenue-n.
-Valóban ebben a lakásban lakott? -kérdezte Frank.

Garamalkis megvonta a vállát.
-Nem volt ez olyan fontos állás, hogy utánanézzünk.

-Nem mondta, miért lép ki?
-Nem.
-Azt sem, hogy hova megy?
-Nem vagyok én az anyja.
-Úgy értem, nem beszélt valami más állásról?
-Nem, egyszerûen kilépett.
-Ha nem találjuk meg Mazquezzát ezen a címen -mondta Tony -, szeretnénk visszajönni és
beszélni a munkásaival. Hátha valaki ismeri. Hátha valaki még most is tartja vele a
kapcsolatot.
-Nyugodtan jöjjenek csak -mondta Garamalkis.
-De nehezen fogják szóra bírni õket.
-Ugyan miért?

A kövér elvigyorodott.
-Sokuk nem dumál angolul.
Tony visszamosolygott rá és megszólalt:

-Yo leo, escribo y hablo espanol.
-Ah! -nézett rá elismerõen Garamalkis.
A titkárnõ készített egy másolatot a fizetési listáról, Tony pedig megköszönte Garamalkis
segítségét.

A kocsiba ültek, Frank besorolt a kocsik közé és elindultak a La Brea Avenue felé, amikor
megszólalt:
-Elismerésem.
-Hogyhogy? -nézett rá Tony.
-Gyorsabban kiszedted belõle, mint nekem sikerült volna.

Tonyt meglepte a dicséret. Három hónapos együttmûködésük során Frank most elõször
ismerte el, hogy társának hatásosabb a módszere.
-Bárcsak nekem is jutott volna egy kevés a stílusodból! -mondta. -Nem kéne mind, érted.
Most is az a véleményem, hogy legtöbbször az én módszerem a nyerõ. De néha belefutunk
olyan emberbe, aki semmi pénzért nem hajlandó szóba állni velem, neked viszont egy perc
alatt kipakol. Ja, szóval jól jönne egy kis simaság nekem is.
-Menne neked is.
-Nekem ugyan nem. Az kizárt.
-Miért ne menne?
-Te tudsz bánni az emberekkel -felelte Frank -, én nem.
-Meg lehet ezt tanulni.
-Nem hiszem. De így is elboldogulunk. Bedobjuk a klasszikus jó zsaru, rossz zsaru módszert,
csak mi ezt nem játékból csináljuk. Nálunk ez így természetes.
-Nem vagy te rossz zsaru.

Frank nem felelt. Amikor megálltak egy piros lámpánál, megszólalt: -Mondanom kell még
valamit, ami valószínûleg nem fog neked tetszeni.
-Próbáld ki!
-Errõl a tegnap esti nõrõl van szó.
-Hilary Thomasról?
-Ja. Neked tetszik, nem igaz?
-Hát... kétségtelenül. Kedves nõ volt.
-Nem úgy értem. Hanem, hogy most is tetszik. Be vagy rá indulva.
-Nem, dehogy. Jól néz ki, de én nem...

-Ne add nekem az ártatlant! Láttam, hogy néztél rá.
Váltott a lámpa.
Szótlanul haladtak egy háztömbnyit. Végül Tony szólalt meg elõször:

-Igazad van. Nem szoktam minden szép nõtõl beindulni, ezt te is tudod.
-Néha az az érzésem, hogy eunuch vagy.
-Hilary Thomas valahogy... más. És nemcsak ahogy kinéz. Gyönyörû, ez tény, de ez nem
minden. Tetszik, ahogy mozog, ahogy viseli magát. Szeretem hallgatni, ahogy beszél. És
nemcsak a hangjáról van szó, hanem inkább arról, ahogy kifejezi magát. Tetszik, ahogy
gondolkodik.
-Nekem is tetszik a kinézete -jegyezte meg Frank -, de a gondolkodása hidegen hagy.
-Pedig nem hazudott -vetette oda Tony.
-Hallottad, mint mondott a serif.
-Lehet, hogy a nõt összezavarta, ami vele történt, de nem kitalálta a sztorit. Lehet, hogy a
pasas olyan volt, mint Frye és...

Frank közbeszólt:
-Épp ezzel kapcsolatban akarok neked valamit mondani, ami nem fog tetszeni.
-Hallgatlak.
-Függetlenül attól, hogy mennyire beindultál a nõre, arra nincs bocsánat, ahogy tegnap
velem viselkedtél.

Tony zavartan nézett a társára. -Mit csináltam?
-Egy ilyen szituációban támogatnod kellett volna a társadat.
-Nem értem.

Frank elvörösödött. Nem nézett Tonyra. Az úton tartotta a szemét, miközben beszélt:
-Tegnap este többször is, miközben kihallgattam, te a pártját fogtad velem szemben!
-Frank, én nem akartam...
-El akartál téríteni a vonaltól, amirõl pedig tudtam, hogy fontos!
-Úgy éreztem, túlságosan nyers vagy vele.
-Akkor sokkal finomabban kellett volna jelezned a véleményedet. Mondjuk a szemeddel,
egy kézmozdulattal vagy egy érintéssel. Ehhez pedig jól értesz. De emiatt a nõ miatt úgy
nekem rohantál, mint egy lovag hófehér paripán.
-Iszonyú kálvárián ment az a nõ keresztül és...
-Lószart! -csattant föl Frank. -Nem volt ott semmiféle kálvária. Az egészet kitalálta!
-Ezt most sem fogadom el.
-Mert a farkaddal gondolkozol és nem a fejeddel.
-Frank, ez nem igaz. És nem is tisztességes.
-Ha úgy gondoltad, hogy kurvára kemény vagyok, miért nem vontál félre és kérdezted meg,
mire akarok kilyukadni?
-Igenis megkérdeztem, az isten szerelmére! -kiáltott föl Tony, aki akarata ellenére kezdett
dühbe gurulni. -Azonnal rákérdeztem, amikor másodszor is beszéltél a központtal, amíg a nõ
az újságírókkal beszélt. Tudni akartam, mit mondtak, de mégsem mondtad meg nekem.
-Úgy láttam, nem figyelsz -felelte Frank. -Addigra már úgy el voltál olvadva a csajtól, mint
egy kiscserkész.
-Ez baromság, te is jól tudod. Én legalább olyan jó zsaru vagyok, mint te. Nem hagyom, hogy
a személyes érzéseim befolyásolják a munkámat. De tudod mit? Szerintem te viszont igen.
-Igen mit?
-Te hagyod, hogy az érzéseid befolyásolják a munkádat. Legalábbis néha -jegyezte meg
Tony.

-Mi az istenrõl beszélsz?
-Hajlamos vagy elhallgatni elõlem az infókat, ha úgy látod, valami fontosra bukkantál mondta
Tony.
-Most, hogy jobban belegondolok... csak akkor csinálod, ha nõ is van az ügyben, amikor az
infóval fájdalmat okozhatsz neki, amitõl össze tudod törni, amitõl elsírja magát. Titkolod
elõlem is, aztán váratlanul megleped vele, a lehetõ legocsmányabb módon.
-De mindig megszerzem, amit meg akarok tõle szerezni.
-És amit finomabb módszerekkel is meg lehet szerezni.
-A te módszereddel, mi?
-Épp két perce ismerted el, hogy az én módszerem is hatásos.

Frank nem szólt semmit. Dühösen meredt elõre az útra.
-Tudom, Frank, miken mentél át a válásod alatt, hogy mit mûveld veled az a nõ, de attól
még nem kell minden nõt gyûlölnöd.
-Nem is gyûlölöm õket.
-Lehet, hogy tudatosan nem is. De tudattalanul...
-Ne gyere nekem ezzel a freudista szarral!
-Rendben van -felelte Tony. -Akkor maradjunk annyiban, hogy azt mondod: tegnap nem
viselkedtem profi módon. Én erre azt mondom: te sem. Patt!

Frank ráfordult a La Brea Avenue-ra. Ismét megálltak egy lámpánál. A lámpa váltott, erre
elõrébb araszoltak a sûrû forgalomban.
Egyikük sem szólt jó két percig. Végül Tony szólalt meg elõször:
-Ha vannak is gyenge pontjaid, attól még kurva jó zsaru vagy.

Frank felpillantott, az arcára kiült a döbbenet.
-Komolyan beszélek -mondta Tony. -Vannak súrlódások közöttünk. Nehezen jövünk ki
egymással. Lehet, hogy nem is fogunk tudni egymással melózni. Lehet, hogy kérvényeznünk
kell, hogy más partnert adjanak mellénk. De ez csak az eltérõ személyiségünk miatt lesz.
Annak ellenére, hogy legalább háromszor olyan durva vagy az emberekkel, mint kéne,
nagyon jól csinálod, amit csinálsz.

Frank megköszörülte a torkát. -Egyébként...te is.
-Kösz szépen.
-Leszámítva, amikor olyan... lágy vagy.
-Te meg olyan kedélytelen faszfej tudsz lenni néha.
-Kérsz másik partnert?
-Még nem tudom.
-Én sem.
-De ha nem jövünk ki jobban egymással, veszélyes volna túl sokáig együtt dolgozni. Ha a
partnerek között feszültség van, az egyik elõbb utóbb bekapja az ólmot.
-Tudom -jegyezte meg Frank. -A világ tele van felfegyverzett seggfejekkel, narkósokkal és
fanatikusokkal. Úgy kell együttmûködnöd a társaddal, mintha a tested része volna, egy
harmadik kéz. Ha ez nem megy, akkor sokkal valószínûbb, hogy szétdurrantják az agyad.
-Ezért gondolom, hogy alaposan meg kell fontolnunk, passzolunk-e egymáshoz.
-Ja -így Frank.

Tony elkezdte nézni a házszámokat.
-Azt hiszem, itt vagyunk.
-Ez lesz az -mutatott Frank a házra.

A cím, amelyet Juan Mazquezza a Vee Vee Gee mosoda nyilvántartásának megadott, egy
tizenhat házas kertes lakótelepet fedett, ahol több épületben üzlet volt: egy benzinkút, egy

kis motel, autógumi bolt és egy non-stop élelmiszerüzlet. Távolról drága lakásoknak tûntek,
közelebbrõl azonban megmutatkoztak a leromlás és az elhanyagoltság jelei. A külsõ falat
illett volna már átfesteni; csúnyán meg volt repedezve. Ugyanez állt a falépcsõkre és az
erkélyekre. A bejárat mellett tábla hirdette: Las Palmeras Apartments. Az egyik rúdnak
minden bizonnyal kocsi hajtott neki, mert csúnyán elgörbült. A Las Palmeras azért nézett ki
jól messzirõl, mert sok zöld vette körül. De ha az ember jobban megfigyelte, még a
kerttervezõ is gyenge munkát végzett; a bokrokat hosszú ideje nem nyírták, a fák tele voltak
halott ágakkal, a gyepet évek óta senki nem öntözte.

A Las Palmeras alakzataira egy szó illett: átmeneti. A parkolóban álló kocsik
megerõsítették ezt a jellemzést. Két középárfolyamú új kocsin látszott, hogy gondoskodnak
róluk, le voltak mosva, dukkójuk fel volt frissítve. Minden bizonnyal fiatal és optimista férfi
vagy nõ volt a gazdájuk, akik büszkék voltak a teljesítményükre. Egy rozsdás Ford roncs állt
mellettük leeresztett gumikon, évek óta nem használhatta senki. A Ford mögött egy
nyolcéves Mercedes állt, szintén lemosva, kiglancolva, bár hátsó lökhárítóját a rozsda ette.
Tulajdonosa jobb napjaiban huszonötezer dolláros kocsit is megengedhetett volna magának,
most azonban még egy kétszáz dolláros alkatrészt sem tudott rajta kicseréltetni. A Las
Palmeras az átmeneti állapotban leledzõ emberek gyûjtõhelye volt. Némelyek felfelé
kapaszkodtak a szamárlétrán, mások lefelé csúsztukban átmenetileg még egyszer
megvetették a lábukat az elkerülhetetlen zuhanás elõtt.

Miközben Frank beállt a parkolóba, Tony rájött, hogy a Las Palmeras tulajdonképpen Los
Angeles kicsiben. Az „Angyalok Városa" talán a korlátlan lehetõségek földje még ma is a
világon. Iszonyatos mennyiségû pénz forog errefelé, és ezernyi módja van annak, hogy az
ember nagy pénzhez jusson. L. A. annyi sikertörténettel szolgál, hogy naponta megtelne
velük egy újság. De az elképesztõ gazdagság széles skáláját teremti meg az önpusztításnak.
Minden drogot egyszerûbb és gyorsabb itt beszerezni, mint Bostonban vagy New Yorkban,
Chivagóban vagy Detroitban. Fû, hasis, heroin, kokain, speed és tompító, LSD, PCP... Ez a
város a drogosok Mekkája. A szex is szabadabb. A viktoriánus elvek gyorsabban
összeomlottak itt, mint az ország egyéb részén, részben mert itt a rock zene fellegvára és a
szex ennek integráns része. De más fontos tényezõk is hozzájárultak, hogy Kalifornia ledobta
a libidóját gúzsba kötõ láncokat. Köze van ennek az éghajlathoz is; a száraz melegnek, a
szubtrópusi fényeknek, az egymással versenyzõ -óceáni és sivatagi -szeleknek erõs erotikus
hatása van. A mexikói bevándorlók latin temperamentuma is nyomot hagyott a lakosokon.
De a legfontosabb talán az, hogy Kaliforniában az ember úgy érzi, hogy a nyugati világ
peremére került, az ismeretlen határára, ahonnét lenéz a rejtély szakadékába. Ritkán
tudatosul az emberben, hogy kulturális határvidékre érkezett, de a tudattalant átjárja ez a
felismerés minduntalan; ami izgató és gyakran félelmetes érzés. Ahogy ezek a dolgok
összeadódnak, leomlanak a gátlások és elszabadulnak a gonádok. Természetesen egészséges
dolog, ha bûntudat nélkül tekintünk a szexre. De ebben a jellegzetes Los Angeles-i légkörben,
ahol az ember gond nélkül ki tudja elégíteni legbizarrabb testi vágyait is, az emberek úgy rá
tudnak szokni a szexre, mint más a heroinra. Tony látott már ilyet. Vannak bizonyos
embertípusok, akik mindent-pénzt, önbecsülést, tekintélyt -elhajítanak maguktól a kedvéért.
Ha pedig valaki nem találja meg saját lealacsonyításának módját a szexben és a drogokban,
akkor L. A. svédasztalon kínál mindenféle eszelõs vallási vagy szélsõséges politikai mozgalmat
az érdeklõdõnek szíves megfontolásul. Az sem mellékes, hogy Las Vegas is csak egy órányira
van innen, elérhetõ egy olcsó és rendszeres repülõjárattal, sõt ingyen, ha az ember
törzsjátékos. Az önpusztításnak ezt a széles skáláját csak az elképzelhetetlen gazdagság
teremthette meg. Gazdagságával és szabadságigenlésével Los Angeles egyszerre kínál

aranyalmát és mérges körtét; pozitív és negatív átmenetet. Némelyek átmenetileg
megpihennek egy olyan helyen, mint Las Palmeras, aztán mennek tovább az almáért Bel Air,
Beverly Hills és Malibu felé, és boldogan élnek, míg meg nem halnak. Mások már
megkóstolták a mérges gyümölcsöt, lefelé csúsztukban idõznek el egy ideig Las Palmerasban,
és nem mindig tudják, hogy is keveredtek oda.

A lakókomplexum vezetõje sem értette meg, az átmenet mely alakzatai hozták létre
jelenlegi körülményeit. A nõnek Lana Haverby volt a neve, negyvenes éveiben járt, szépen
lesült szõkeség volt sortban és melltartóban. Láthatóan jó véleménnyel volt szexuális
vonzóerejérõl. Úgy vonult, állt vagy ült, mint akit fényképeznek. Vádlij a vastagabb volt, mint
hitte, akárcsak csípõje is a kihívó öltözékben. Melle akkorára duzzadt, hogy az már nem
vonzó volt, inkább rémisztõ. A falatnyi melltartóban olyan mély volt a dekoltázsa, mint egy
szakadék és majd átdöfte a vékony textilt méretes mellbimbója, ugyanakkor a melltartó nem
emelte meg a hatalmas duzzanatokat, pedig erre kétségbeejtõen nagy szükség lett volna.
Amikor pózt váltott, fel akarta mérni, milyen hatással van ez Tonyra vagy Frankre, de ettõl
csak zavartabbnak tûnt. A tekintete nem mindig volt képes fókuszálni. Néha csodálkozva
nézett körül a sötét kis lakásban a kopott bútorokra, mint aki nem tudja, hogy is került oda,
és mióta lehet ott. Félrebiccentette a fejét, mint aki suttogásra fülel.

Lana Haveiy leült egy székbe, a két rendõr a kanapéra, majd a nõ a kezébe vette Bobby
Valdez képeit.
-Ja -sóhajtott föl. -Nagyon édes pofa.
-Itt lakik? -kérdezte Frank.
-Itt lakott... igen. A kilences lakásban... nem is tudom. De már nem lakik itt.
-Kiköltözött?
-Ki.
-Mikor volt ez?
-Ezen a nyáron valamikor. Azt hiszem, úgy...
-Mikor? -kérdezte Tony.
-Augusztus elsején -felelte a nõ.

Megcserélte keresztbe tett lábait, vállát hátrébb húzta, hogy feljebb emelje a melleit.
-Mennyi ideig lakott itt? -kérdezte Frank.
-Azt hiszem, három hónapig -felelte a nõ.
-Egyedül?
-Úgy érti, volt-e csaja?
-Az, vagy egy fickó, vagy akármilyen lakótárs -mondta Frank.
-Egyedül volt -mondta a nõ. -Édes pofa volt, tudják?
-Nem hagyott valami címet, hogy odaküldjék utána postáját?
-Nem. Bárcsak hagyott volna!
-Miért? Adós maradt a lakbérrel?
-Nem, semmi ilyen. Csak jó volna tudni...

A nõ felvetette a fejét, mintha megint a suttogásra figyelne.
-Mit tudni? -kérdezte Tony.

A nõ zavartan pislogott.
-Ja?... Csak hogy hol tudnám meglátogatni. Hajtottam rá. Be voltam indulva rá.
Megpróbáltam ágyba vinni, de tudják, olyan félénk srác volt.

A nõ nem kérdezte, miért keresik Bobby Valdez, alias Juan Mazquezzát. Tony kíváncsi lett
volna, hogy reagál, ha megtudja, hogy az õ kis félénk aranyoskája egy agresszív gyilkos, aki
nõket erõszakol meg.

-Voltak rendszeres látogatói?
-Juannak? Nem vettem észre.

A nõ most levette az egyik lábát a másikról, szétterpesztett combokkal ült és figyelte Tony
reakcióját.
-Nem mondta, hol dolgozott? -kérdezte Frank.
-Amikor ideköltözött, valami mosodában robizott. Késõbb átment valahova máshova.
-Nem mondta, hova?
-Nem. De úgy tûnt, hogy jól keres.
-Volt kocsija? -kérdezte Frank.
-Eleinte nem -mondta a nõ. -Késõbb viszont már volt. Egy Jaguárja, kettõ-nulla-kettes. Az
volt csak a szép kocsi, ember!
-És drága -tette hozzá Frank.
-Aha -bólintott a nõ. -És az egészet kápéban fizette.
-Honnan volt ennyi pénze?
-Mondtam már. Jó pénzt kapott az új melóhelyén.
-Biztos, hogy nem tudja, hol dolgozott?
-Biztos. Nem beszélt róla. De tudják, amikor megláttam azt a Jaguárt, már tudtam... nem
marad itt sokáig -mondta a nõ szomorúan. -Gyorsan megindult fölfelé.

Még vagy öt percig beszélgettek, de Lana Haverby már nem mondott semmi
érdemlegeset. Nem volt valami jó megfigyelõ, Juan Mazquezzával kapcsolatos emlékei tele
voltak apró lyukakkal, mintha moly rágcsálta volna meg a memóriáját.

Amikor Tony és Frank indulni készült, a nõ elõttük sietett az ajtóhoz. Zselészerû keblei
ijesztõen himbálóztak, bár a nõnek most is meggyõzõdése volt, hogy fantasztikusan
provokatív a látvány. A fenékriszálás, a kifordított lábfejjel járás jól áll egy csinos
húszévesnek, ez a negyvenes nõ viszont nem jött rá, hogy a saját korának is megvan a
szépsége, tinédzsernek akart látszani, és ettõl iszonyatosan szánalmas látványt nyújtott.
Beállt az ajtóba, egyik térdét behajlította, mint ahogy a férfi magazinokban látta; ordított
róla, hogy meghal egy bókért. Frank oldalazva ment ki az ajtón, a felkarja súrolta a nõ
melleit. Gyors léptekkel indult a kocsi felé, nem nézett vissza.

Tony elmosolyodott és így szólt:
-Köszönöm az együttmûködést, Miss Haverby.

A nõ felnézett, tekintetét szabályosan belefúrta a férfiéba. Intelligencia, büszkeség és az
önbecsülés maradványai csillantak meg a szemében; tisztább volt a tekintete, mint az elmúlt
negyedórában bármikor.
-Tudja, el akarok innen költözni, akárcsak Juan. Nem voltam én mindig házmester a Las
Palmerasban. Valaha elég gazdag körökben mozogtam.

Tony igazából már ment volna, de a nõ nem eresztette.
-Tudja, amikor huszonhárom éves voltam -magyarázta -, pincérnõsködtem, de sikerült
kiugranom, igaz, ennek már tizenhét éve, amikor tombolt a rockkorszak. A csinos lányok a
sztárokkal barátkoztak, mentek a bandák nyomában. Azok voltak ám a fantasztikus idõk!
Híres emberek ágyában aludtam. Népszerû voltam, szerettek.

Elkezdte sorolni a zenekarokat. Tony nem tudta, hányat ismert a nõ valójában és hányról
csak képzelte, az azonban feltûnt neki, hogy egyszer sem embereket emlegetett, hanem

bandákat.

Tony soha nem gondolkodott arról, mi lett azokból a lányokból, akik erre fecsérelték el
legszebb éveiket, most viszont legalább egyrõl tudta, mi lett belõle. Csüngtek az ügyeletes
bálványokon, együtt kábítószereztek, szeretkeztek velük és nem törõdtek a saját jövõjükkel.

Amikor aztán megjelentek az elsõ ráncok a szeme, a szája körül, amikor kezdett
megereszkedni a melle, hirtelen nem akartak ágyba bújni vele -és hirtelen rá kellett jönnie,
hogy egyedül maradt. Mivel túl sokat láttak, számukra nem jelentett kiutat a házasság, mert
nem tudtak mit kezdeni az „unalmas" családi élettel. Lana Haverby Las Palmerasban vállalt
munkát, mert azt hitte, az egész csak átmeneti állapot, míg a szépek és gazdagok megint föl
nem fedezik.
-Nem maradok már sokáig -mondta. -Bármikor elköltözhetek. Érzem, hogy sok jó vár még
rám. Tudja, fog még vibrálni minden.

Elképesztõen szomorú volt a nõ helyzete, és Tony nem tudott semmit mondani neki.

-Hát... tudja...sok szerencsét kívánok magának -mondta ostobán.
Eloldalazott a nõ mellett, ki az ajtón.
A nõ szemében kihunyt a csillogás, egész tartása megint üres póz lett. Arca azonban

nagyon nyúzottá vált.
-Hanem tudja mit? -szólalt meg. -Ha egyszer megkívánna egy kis bort, és kedve volna egy
kicsit beszélgetni...
-Köszönöm -mondta Tony.
-Úgy értem, nézzen be, ha épp nincs szolgálatban.
-Benézek -hazudta Tony. Majd, mivel érezte, hogy komolytalan, amit mondott, valami
dicsérõt is szeretett volna mondani:
-Szép a lába.

Ez igaz is volt, de a nõ nem tudta, hogy kell kecsesen nyugtázni egy bókot. Elvigyorodott,
kezét a mellére tette és így szólt:
-De általában a cicimre szoktak felfigyelni.
-Hát akkor... viszlát -mondta neki Tony és elindult a kocsi felé.

Néhány lépéssel odébb visszapillantott: a nõ ott állt az ajtóban, fejét félrebillentette,
mintha ismét a suttogásra figyelt volna, amely az élet értelmét igyekezett megértetni vele.

Amikor Tony beült a kocsiba, Frank megszólalt.
-Azt hittem, beléd vájta a karmait. Már azon gondolkoztam, hogy riasztom a kommandót,
szabadítsanak ki.

Tony nem nevetett.
-Olyan szomorú ez az egész.
-Micsoda?
-Ez anõ.
-Viccelsz?
-És az egész helyzete.
-Ez csak egy ostoba ribanc -vetette oda Frank. -Hanem mit szólsz ahhoz, hogy Bobbynak
van egy Jaguarja?
-Ha nem bankokat rabol, csak egyféleképpen juthat ennyi pénzhez.
-Droggal -mondta Frank.
-Kokain, fû, esetleg PCP.
-Akkor egész más helyen kell keresnünk a pöttöm seggfejet -jegyezte meg Frank. -Ki kell
mennünk az utcára, és el kell beszélgetnünk az ismertebb nepperekkel. Ha sikerül rájuk
ijeszteni, ki furakodott közéjük, lehet, hogy ezüst tálcán hozzák elénk Bobbyt.
-Érdemes volna beszólnunk -jegyezte meg Tony.

Ellenõriztetni akarta a közlekedésiekkel a Juan Mazquezza nevére bejegyzett Jaguart. Ha
tudják a rendszámot, minden járõr keresni tudja a fickót.

Ez persze nem jelenti azt, hogy azonnal meg is találják. Más városban egy ember, akit
ennyire keresnek, nem élhetett volna ennyire nyugodtan ilyen sokáig. Néhány hét alatt
lekapcsolták volna. Los Angeles azonban nem akármilyen város; ha a kiterjedését nézzük, ez
a legnagyobb város az Államokban. A területe közel 1300 négyzetkilométer. Tízszer akkora,
mint Boston, fele akkora, mint az egész Rhode Island állam. Az illegális bevándorlókkal
együtt, akiket persze soha nem vettek figyelembe a népszámlálásnál, a városnak majdnem
kilenc millió lakosa volt. Az utcák, sikátorok, hegyek és kanyonok útvesztõjében egy dörzsölt
bûnözõ hónapokig elélt háborítatlanul; végezte a dolgát, mint a többi polgár.

Tony bekapcsolta a rádiót, amely egész délelõtt ki volt kapcsolva, beszólt a központba,
hogy nézzenek utána a Jaguárnak. A nõnek, akivel beszéltek, kellemes hangja volt. Miután
feljegyezte a kérésüket, közölte velük, hogy már két órája keresik õket. 11:45 volt. A Hilary
Thomas ügyet újraindították, s várják õket a nõ westwoodi házában a kollégák, akik már

9:30 óta ott vannak.
Amikor a mikrofont visszatette a helyére, Tony Frankre pillantott és megjegyezte:
-Tudtam! A francba, tudtam, hogy a nõ nem hazudott!
-Csak ne lovald bele annyira magad! -vetette oda neki Frank. -Akármi legyen is az új
fejlemény, lehet, hogy ezt is ugyanúgy kitalálta, mint a tegnapit.
-Egy jottányit sem engedsz, mi?
-Akkor nem, ha nekem van igazam.

Néhány perccel késõbb lefékeztek a Thomas-ház elõtt. A félkör alakú kocsi feljárón két
sajtos kocsi állt, a laborosok furgonja és egy járõr kocsi.

Amikor kiszálltak a kocsiból és elindultak a ház felé, egy egyenruhás rendõr ment elébük.
Tony ismerte; Warren Prewittnak hívták.
-Maguk jártak nála az este? -kérdezte.
-Pontosan -felelte Frank.
-Hogy csinálják, huszonnégy órát dolgoznak?
-Nem, huszonhatot -morogta Frank.
-Hogy van a nõ? -érdeklõdött Tony.
-Ki van akadva -felelte Prewitt.
-Nem sérült meg?
-Véraláfutások vannak a nyakán.
-Súlyos?
-Nem.
-Mi történt? -kérdezte Frank.

Prewitt vázolta, amit a nõ mondott el nekik.
-Van rá bizonyíték, hogy igazat mond? -kérdezte Frank.
-Hallottam, hogy mi volt a véleménye a tegnapiról -jegyezte meg Prewitt. -Igen, van
bizonyíték!
-Micsoda? -kérdezte Frank.
-A pasas a dolgozószoba ablakán át jutott be a házba. Nagyon rafkósan csinálta.
Szigetelõszalagot ragasztott az üvegre, a nõ nem hallott üvegcsörömpölést.
-Ezt a csaj maga is megtehette -jegyezte meg Frank.
-Hogy betör saját magához? -nézett rá Prewitt.
-Ja. Miért ne?
-Hát -jegyezte meg Prewitt -, mindenesetre nem õ vérezte össze a házat.
-Mennyi vér folyt? -kérdezte Tony.

-Nem túl sok, de nem is túl kevés -válaszolt Prewitt. -Van valamennyi a folyosó padlóján,
egy nagy kéznyom a falon, néhány csepp a lépcsõn, egy másik kéznyom az elõszoba falán és
a kilincsen.
-Emberi vér? -érdeklõdött Frank.
-Tessék? -pislogott rá ismét Prewitt.
-Csak kíváncsi vagyok, nem átverés-e.
-Jézusom, Frank! -sóhajtott föl Tony.
-A laborosok csak háromnegyed órája érkeztek -magyarázta Prewitt. -Egyelõre nem
mondtak semmit. De biztos vagyok benne, hogy emberi vér. Egyébként három szomszéd is
látta a pasit elmenekülni.
-Aha -jegyezte meg csendesen Tony.

Frank dühösen nézte a füvet, mintha a tekintetével akarta volna felperzselni.
-Összegörnyedve jött ki a házból -magyarázta Prewitt. -A hasát fogta, ahogy botladozott,
ami igazolja Miss Thomas állítását, hogy kétszer is a hasába szúrt.
-Hova ment? -kérdezte Tony.
-Az egyik tanú látta bemászni egy szürke Dodgeba innen két saroknyira, aztán elhajtott.
-Megvan a rendszáma?
-Nincs -felelte Prewitt. -De már keresik. Kiment a körözés a kocsira.

Frank Howard felnézett.
-Lehet, hogy ez a támadás nincs összefüggésben a tegnap estivel. Lehet, hogy tegnap csak
farkast kiáltott -aztán reggel megtörtént a dolog.
-Nem érzed egy kicsit erõltetettnek? -emelte az égnek Tony a tekintetét.
-Különben kapcsolatban van az estivel -jegyezte meg Prewitt. -A nõ esküszik rá, hogy
ugyanaz a pasas volt.

Frank tekintete összeakadt Tonyéval.
-Akkor sem lehet Bruno Frye. Te is tudod, mit mondott a serif.
-Sosem állítottam, hogy Frye volt -mondta Tony.
-Tegnap este csak azt mondtam, hogy egy tag támadta meg, aki hasonlít Frye-ra.
-De a nõ állította...
-Igen, de a nõ meg volt rémülve -vágott közbe Tony. -Nem tudott tisztán gondolkodni,
megtévesztette a hasonlóság. Ez érthetõ.
-És még te mondod, hogy én építkezem a véletlenre -jegyezte meg megvetõen Frank.

Ebben a pillanatban futott ki a házból Gurney, Prewitt járõrtársa, és odakiáltotta nekik:
-Megtalálták az ürgét, akit a nõ leszúrt!

Mindhárman hozzá siettek.
-Most szóltak a központból -magyarázta Gurney. -Két gördeszkás srác bukkant rá huszonöt
perce.
-Hol?
-A francba innen, a Sepulvedán. Valami szupermarket parkolójában. Ott feküdt a földön a
furgonja mellett.
-Halott?
-Halottabb már nem is lehetne.
-Volt nála igazolvány? -kérdezte Tony.
-Aha -felelte Gurney. -Úgy van, ahogy a hölgy mondta. A pasas Bruno Frye.

***

Hideg volt.

A falban surrogott a légkondicionáló. A mennyezet két ventillátora felõl áradt a jeges
levegõ.

Hilary tengerzöld ruhában volt, nem könnyû nyári anyagból, de nem volt annyira vastag,
hogy megvédje a hidegtõl. Dideregve húzta össze magát.

Howard hadnagy állt a balján, kissé zavartnak tûnt. Jobb kéz felõl pedig Tony Clemenza
állt.

A helyiség nem tûnt hullaháznak, inkább egy ûrhajó kabinjára emlékeztetett. Hilarynak
nem volt nehéz elképzelni, hogy a falakon túl az ûr tátong. A légkondicionáló zümmögése
pedig a hajtómû távoli zaja. Egy ablak elõtt álltak, amely egy másik helyiségre nyílt, ám Hilary
nem bánta volna, ha mögötte végtelen feketeséget lát. Arra gondolt, mennyivel szívesebben
volna most az ûrben, és nem ebben a hullaházban, ahol azonosítania kell a férfit, akit megölt.

Megöltem -gondolta.

Ahogy a fejében visszhangzott ez a szó, mintha még jobban fázott volna, mint néhány
másodperccel ezelõtt.

Az órájára pillantott.

3:18.
-Egy perc és végzünk -nyugtatta meg Tony Clemenza.
Amint kimondta, megjelent egy fehérköpenyes férfi az ablak túloldalán egy kerekes
hordággyal, és az ablak elé tolatott vele. A hordágyon egy halott feküdt lepedõvel letakarva.
A férfi lehúzta az arcáról, fél mellkasáról a lepedõt, aztán oldalra lépett.

Hilary a halottra nézett és hirtelen megszédült.

A szája kiszáradt.

Frye arca fehér volt és mozdulatlan, de Hilarynek mégis az az õrült érzése támadt, hogy
bármelyik pillanatban felé fordul és kinyitja a szemét.
-Õ az? -kérdezte.
-Igen, ez Bruno Frye -felelte erõtlenül a nõ.
-Ez az a férfi, aki betört magához és magára támadt? -kérdezte Howard hadnagy.
-Ne kezdje újból, nagyon kérem! -kérte a nõ.
-Nem errõl van szó -magyarázta Clemenza. -Howard hadnagy már nem kételkedik a
dologban, Miss Thomas. Már tudjuk, hogy ez az ember Bruno Frye, megtaláltuk nála az
igazolványát. Azt szeretnénk hallani öntõl, hogy ez az az ember, aki önre támadt, és akit
leszúrt.

A halott szája kifejezéstelen volt, Hilary mégis tisztán emlékezett a torz vigyorára.
-Õ az -felelte. -Biztos vagyok benne. Mindvégig biztos is voltam. Azóta is rémképek
kínoznak miatta.

Howard hadnagy odabiccentett a férfinak az ablakon túl, aki ismét betakarta a halottat.

Hilarynek újabb abszurd gondolata támadt. Mi van, ha az az ember hirtelen felül és
ledobja magáról a lepedõt?
-Hazavisszük -szólalt meg Clemenza.

Hilary elindult a két nyomozó elõtt, nyomorultul érezte magát, hogy megölt egy embert ugyanakkor
mélységesen megnyugtatta, sõt örömmel töltötte el, hogy a férfi halott.

***

A jelzés nélküli rendõrségi szedánnal vitték haza. Frank vezetett, Tony elöl ült mellette.
Hilary Thomas a hátsó ülésen ült, vállait kissé összehúzta, karjait összekulcsolta, mint aki
fázik ezen a kellemes szeptemberi napon.

Tony egyfolytában mindenféle ürügyekkel hátrafordult, hogy szóval tartsa. A nõ olyan
szép volt, hogy úgy érezte magát, mint egy múzeumban, ahol percekig képes volt elálldogálni
egy régi mester remekmûve elõtt.

A nõ válaszolgatott, néha el is mosolyodott, de láthatóan nem volt kedve a csevegéshez. A
gondolataiba mélyedt, általában az ablakon bámult kifelé szótlanul.

Amikor leparkoltak a félkör alakú kocsi feljárón a háza elõtt, Frank Howard is hátrafordult
és így szólt:
-Miss Thomas... az a helyzet... hogy adós vagyok egy bocsánatkéréssel.

Tony megdöbbent a beismeréstõl, igazában azonban Frank elszorult hangja és
arckifejezése lepte meg; a megalázkodás nem volt Frank erõssége.

Hilary Thomason szintén látszott, hogy meglepõdött. -Nos... azt hiszem... a munkáját
végezte.
-Nem -felelte Frank -, és épp ez a baj. Épp hogy nem a munkámat végeztem. Legalábbis
nem jól.
-Hála istennek, vége -jegyezte meg a nõ.
-Elfogadja a bocsánatkérésem?
-Hát... persze -felelte a nõ feszengve.
-Nagyon pocsékul érzem magam, hogy ilyen agresszív voltam magával.
-Frye már nem töri rám az ajtót többé -mondta Hilary. -Azt hiszem, igazában ez a lényeg.

Tony kiszállt és kinyitotta a nõnek az ajtót. Egyedül ugyanis nem ment volna, hiszen a
szedánban hátul nem volt kilincs, nehogy megszökjenek az õrizetbe vett gyanúsítottak. És
persze azért is, hogy el tudja kísérni az ajtóig.
-Minden bizonnyal szükségünk lesz a vallomására a halottkémi vizsgálatnál -mondta, ahogy
közeledtek a ház felé.
-Miért? Amikor leszúrtam, Frye a házamban volt az akaratom ellenére. Életveszélyben
voltam.
-Óh, semmi kétség, hogy a dolog egyszerû önvédelem lesz -visszakozott gyorsan Tony. Merõ
formaság, hogy meg kell jelennie. Kizárt dolog, hogy vádakat emeljenek ön ellen.

Hilary kinyitotta az ajtót, majd a férfi felé fordult és ragyogó mosoly ült ki az arcára. -
Hálás vagyok magának, hogy hitt nekem tegnap még a Napa völgyi serif nyilatkozata után is.
-Beszélni fogunk vele -mondta Tony. -Tartozik nekünk egy magyarázattal. Ha érdekli,
beugrom és beszámolok róla, mit mondott.
-Hát, valóban kíváncsi vagyok -jegyezte meg a nõ.
-Oké, akkor majd jelentkezem.
-Ha nem gond.

A nõ belépett a házba. A férfi nem mozdult. A nõ hátrafordult. A férfi ostobán mosolygott.
-Van még más is? -kérdezte Hilary.
-Az a helyzet, hogy van.
-Nevezetesen?
-Csak egy kérdés.
-Igen?

Tony életében nem érezte magát ilyen ügyefogyottnak.

-Velem vacsorázna szombaton?
-Óh -így a nõ. -Nos... nem hiszem, hogy menne.
-Értem.
-Úgy értem, nagyon szívesen mennék.
-Valóban?
-Csak mostanában nem sok idõm van társasági életre.
-Értem.
-Most szerzõdtem le a Warner Brothersszel és éjjel-nappal ezen dolgozom.
-Világos -felelte a férfi.

Tony úgy érezte magát, mint egy kamasz, akit épp most utasított el az iskola legszebb
lánya.
-Azért nagyon kedves magától, hogy meghívott -mondta Hilary.
-Köszönöm. És... sok szerencsét a munkájához Warnerékkel.
-Köszönöm.
-Akkor majd jelentkezem, ha beszéltünk a seriffel.
-Köszönöm.

Mosolygott a férfi, mosolygott a nõ is.
Tony megfordult és elindult a kocsi felé, aztán hallotta, hogy becsukódik a ház ajtaja.
Megállt és megfordult.
Egy kis levelibéka ugrott ki a bokorból az útra Tony elé. Leült a járdára és felpillantott
Tonyra, apró, zöldes barna mellkasa lüktetett.
Tony lenézett rá és megkérdezte:
-Nagyon könnyen feladtam?
A kis béka brekkentett egyet.
-Mit veszthettem volna? -kérdezte Tony.
A béka ismét brekkentett.
-Én is így látom. Nem volt vesztenivalóm.

Kikerülte a kis kétéltû Cupidót, és megnyomta a csengõt. Érezte, hogy a kémlelõnyíláson
át Hilary Thomas figyeli, és amikor egy másodperc múlva kinyílt az ajtó, a nõt megelõzve
szólalt meg:
-Szörnyen csúnya vagyok?
-Tessék?
-Úgy nézek ki, mint Quasimodo vagy ilyesmi?
-De tényleg én ezt...
-Nem szoktam piszkálni a fogam nyilvánosan -folytatta a férfi.
-Clemenza hadnagy...
-Vagy az a baj, hogy zsaru vagyok?
-Tessék?
-Tudja, mi az emberek véleménye?
-Nos, mi az emberek véleménye?
-Hogy a rendõrök társadalmilag nem elfogadható emberek.
-Nos, én nem tartozom ezek közé.
-Maga nem sznob?
-Nem, én csak...
-Akkor biztos azért utasított vissza, mert nincs túl sok pénzem és nem Westwoodban élek.
-Hadnagy, életem nagyobbik részét szegényen töltöttem, és nem éltem mindig
Westwoodban sem.

-Akkor nem tudom, mi baja van velem -mondta a férfi és értetlenül mérte végig saját
magát.

A nõ elmosolyodott és a fejét rázta:
-Magával semmi, hadnagy...
-Hála Istennek!
-Tényleg csak egy dolog miatt mondtam nemet. Nincs idõm arra, hogy...
-Miss Thomas, még az Egyesült Államok elnökének is van néha egy szabad estéje. Sõt, a
General Motors elnöke is lazít néha. De a pápa is. És Isten is megpihent a hetedik napon.
Szóval senki sem lehet egyfolytában elfoglalt.
-Hadnagy...
-Szólítson Tonynak!
-Tony, amin az elmúlt két nap során keresztülmentem... szóval, nem hinném, hogy túlzottan
szórakoztató lennék...
-Ha szórakozni akarnék, elmennék egy kabaréba egy zsák majommal.

A nõ ismét elmosolyodott, a férfi a legszívesebben a keze közé vette volna a szépséges
arcot, hogy végigcsókolgassa.
-Ne haragudjon, de szeretnék egyedül maradni néhány napig.
-Pontosan ez az, amit nem volna szabad tennie egy ilyen élmény után. Emberek közé kéne
mennie, hogy felviduljon. És nem én vagyok az egyetlen, akinek ez a véleménye. -
Megfordult és a járdára mutatott a háta mögött. A béka még most is ott ült és õket
méregette.
-Kérdezze csak meg béka úrtól! -mondta Tony.
-Béka úrtól?
-Régi ismerõsöm. Nagyon bölcs figura. -Tony lehajolt és a békára meredt. -Ugye muszáj
elmennie otthonról, hogy egy kicsit ellazuljon, nem így látja, béka úr?

A béka pislogott nehéz szemhéjával és vidáman brekkentett egyet.
-Tökéletesen igaza van -mondta neki Tony. -És nem úgy látja, hogy velem kéne eljönnie?
-Brekk -felelte a béka.
-És maga mit csinálna vele, ha megint nemet mond?
-Brekk, brekk.
-Értem -mondta Tony, majd elégedetten bólintott és felegyenesedett.
-Nos, mit mondott? -kérdezte mosolyogva Hilary. -Mit tenne velem, ha nem megyek el
magával... elnáspángol?

Tony komoly arcot vágott. -Rosszabb. Azt mondta, hogy beveszi magát a háza falába,
felmegy a hálószobájába, és éjszakánként olyan hangos koncertet rendez magának, hogy
nem fog tudni aludni, amíg el nem jön velem.

A nõ elnevette magát. -Oké, megadom magam.
-Akkor szombat este?
-Rendben.
-Hétkor magáért jövök.
-Mit vegyek föl?
-Valami lezsert -felelte a férfi.
-Akkor, viszlát szombat este!

Tony megfordult, és odaszólt a békának:

-Kösz, haver.
A béka elugrált a bokrok felé.
Tony felpillantott Hilaryra: -Zavarba jön, ha hálálkodnak neki.

A nõ felnevetett és becsukta az ajtót.
Tony visszament a kocsihoz, beült és vidáman fütyörészett.
Frank elindította az autót, majd megszólalt:

-Mi volt ez az egész?
-Randevút beszéltem meg -felelte Tony.
-Vele?
-Nem is a húgával.
-Szerencsés fickó.
-Inkább a béka.
-Mi van?
-Csak vicceltem.

Mentek néhány saroknyit, amikor Frank ismét megszólalt:
-Már elmúlt négy óra. Mire visszaérünk a depóba és lejelentkezünk, meglesz öt is.
-Most az egyszer idõben akarsz lelépni? -kérdezte Tony.
-Holnapig nem sokra jutunk Bobby Valdezzel.
-Aha -bólintott Tony. -Vegyük lazára a formát!

Néhány utcányival késõbb Frank megjegyezte:
-Iszunk egyet, ha letettük a lantot?

Tony meglepetten nézett a társára. Most fordult elõ elõször, hogy Frank meginvitálta
valahova munka után.
-Csak egy két pohárkával -folytatta Frank. -Hacsak nem terveztél mást...
-Nem, szabad vagyok.
-Tudsz valami helyet?
-A legjobbat. Az a neve, hogy Bolt Hole.
-De nincs a kapitánysághoz közel, ugye? Nem olyan hely, ahol hemzsegnek a zsaruk?
-Tudtommal én vagyok az egyetlen rendõr, aki odajár. A Santa Monica Boulevardon van, a
Century City közelében. Kétutcányira a lakásomtól.
-Jól hangzik -jegyezte meg Frank. -Ott találkozunk.

A rendõrségi garázsig szótlanul tették meg az utat -valamivel kellemesebb csend volt ez,
mint máskor, de mégis csak csend.
Vajon mit akarhat? -kérdezte magától Tony. Miért omlott le hirtelen a híres Frank
Howard-féle fal?

***

4:30-kor a Los Angeles-i halottkém elrendelte Bruno Günther Frye korlátozott körû
boncolását. A tetemet csak a hasi sebek körül nyitják meg, ennyi elegendõnek látszott a halál
okának pontos meghatározásához.

Nem a halottkém fogja végezni a boncolást, mert el kell érnie az 5:30-as gépet San
Franciscóba, ahol felszólal egy értekezleten. A munkát ezért a stáb egyik patológusa fogja
elvégezni.

A halott a többi halottal a hideg szobában várt, a hideg hordágyak, mozdulatlanul a fehér
lepedõ alatt.

***

Hilary Thomas kimerült volt. Minden csontja sajgott; mintha minden ízülete be lett volna
gyulladva. Mintha minden izmát átcentrifugázták volna. Az érzelmi megpróbáltatások
pontosan olyan tüneteket okoznak, mint a nehéz fizikai munka.

Feszült is volt, így aztán nem gondolhatott arra, hogy szundítson egyet. Ahányszor csak
reccsent a ház, mindig arra gondolt, nem egy betolakodó súlya alatt roppant-e meg a padló.
Amikor a szél nekifújt az ablaknak egy pálma vagy egy fenyõágat, azt képzelte, hogy valaki
épp most vágja át az ablaküveget, hogy kinyissa az ablakzárat. Amikor pedig tökéletes volt a
csönd, épp ezt érezte valahogy vészjóslónak. Az idegei jobban elgyötrõdtek, mint egy
bûnbánó térde az oltár elõtt.

A leghatásosabb kúrája idegfeszültség ellen mindig egy jó könyv volt. Végignézte a
könyvespolcát és kiválasztotta James Clavell legújabb regényét. A vaskos könyv valahol a
Távol-Keleten játszódott. Töltött magának egy pohár whiskyt, jeget dobott rá, beült
kényelmes karosszékbe és olvasni kezdett.

Húsz perccel késõbb, amikor már kezdte magát átadni a regény sodrásának, megszólalt a
telefon. Fölállt és felvette a kagylót.
-Tessék?

Nem szóltak bele.
-Halló!

A hívó hallgatott néhány másodpercig, aztán letette. Hilary is letette a kagylót, aztán
elgondolkodva nézte egy darabig. Téves kapcsolás? Biztosan.

De akkor miért nem mondta?

Vannak még javíthatatlan emberek -gondolta. Egyszerûen durvák.

De mi van, ha mégsem volt téves? Mi van... ha más volt?

Ne láss már mindenhol rémeket! mondta magának dühösen. Frye halott. Szörnyû élmény
volt, de vége. Megérdemled végre a pihenést, hogy összeszedd magad. Nem szabad folyton
hátra pillantgatnod! Éld az életedet, különben a gumiszobában végzed!

Belekuporogott a karosszékbe, de hirtelen libabõrös lett a karja. A szekrényhez ment, és
kivette a vastag gyapjúpulóverét, beült a fotelbe és egy plédet terített a lábára.

Itta a whiskyt.

Ismét belemélyedt a Clavell-regénybe. Kis idõ múlva megfeledkezett a telefonról.

***

Miután letette a szolgálatot, Tony hazament, megmosta az arcát, öltönyét átcserélte
farmerre és kockás ingre. Fölvett egy vékony bõrdzsekit és átsétált a kétsaroknyira lévõ Bolt
Hole-ba.

Frank már ott volt, ült az egyik hátsó bokszban és egy scotchot szopogatott.

A Hole -hiszen minden törzsvendég csak „lyukként" emlegette -ritka és eltûnõ jelenség
volt: egy hamisítatlan bár, ahová csak a környékbeliek jártak. Az elmúlt két évtizedben az
amerikai „kocsmaipar", legalábbis a nagyvárosokban és a külvárosokban, lelkes
szakosodásba kezdett. A Lyuk szerencsésen ellenállt a kísértésnek. Nem lett meleg bár, sem
magányosok bárja, sem kalandot keresõ urak és hölgyek bárja. Nem biciklisták jártak ide
vagy kamionosok, sem filmesek, sem szolgálaton kívüli rendõrök; vendégköre vegyes volt, az
egész közösséget képviselte. Nem volt topless bár, de rock vagy country bár sem. És hála
Istennek nem volt sportbár sem, ahová kétméteres tévéképernyõket állítanak be, és

mindent kitölt Howard Cosell sztentori hangja quadróban. A Lyuk nem ajánlott egyebet, mint
kellemes hangulatvilágítást, tisztaságot, udvarias kiszolgálást, kényelmes székeket és
bokszokat; egy wurlitzert, amely soha nem bömbölt; a konyha hot dogot és hamburgert
kínált, a bár minõségi italokat, viszonylag olcsón.

Tony becsúszott a bokszba, Frankkel szemben.

Penny, a kedves arcú, szõke pincérnõ megállt az asztalnál. Beletúrt Tony hajába és
megkérdezte:
-Mit kérsz, Renoir?
-Egy milliót kápéban, egy Rollsot, halhatatlanságot és a tömegek csodálatát -felelte Tony.
-De mivel egyeznél ki addig is?
-Egy üveg sörrel.
-Azzal szolgálhatunk -felelte a nõ.
-Nekem hozzon még egy scotchot! -vetette oda neki Frank. Amikor a nõ elment,
megkérdezte: -Miért szólított Renoirnak?
-A pasi híres francia festõ volt.
-És?
-Hát, én is festek. Igaz, nem vagyok se francia, se híres. Penny szokott húzni vele.
-Képeket festesz? -kérdezte frank.
-Nem is szobát.
-Hogyhogy soha nem beszéltél errõl?
-Elejtettem egy-két megjegyzést a szépmûvészetrõl -mondta Tony. -Te ezt kitûntetõ
közönnyel fogadtad. Szerintem nagyobb lelkesedést mutattál volna, ha a szuahéli nyelvtanról
vitatkozunk, vagy a halott csecsemõk bomlási folyamatáról.
-Olajképeket csinálsz? -kérdezte Frank.
-Olajat, tust, akvarellt. Szóval mindenbõl egy kicsit, de fõleg olajat.
-Mióta csinálod?
-Gyerekkorom óta.
-Adtál már el belõlük?
-Nem azért festek.
-Akkor minek?
-Élvezetbõl.
-Szeretném egyszer megnézni õket.
-A múzeumom sajátos nyitva tartás szerint mûködik, de szerintem el lehet intézni egy
látogatást.
-Hogyhogy a múzeumod?
-Hát a lakásom. Nincs sok bútor benne, kép annál több.

Penny kihozta az italukat.
Hallgattak egy darabig, aztán Bobby Valdezrõl beszéltek, majd megint nagyokat
hallgattak.
Talán húsz vendég lehetett a bárban, néhányan szendvicset ettek. A levegõben sült
hagyma és bélszín ínycsiklandó aromája terjengett.

Végül Frank megszólalt:
-Gondolom, csodálkozol, hogy miért vagyunk itt.
-Hogy iszogassunk.
-Azon kívül. -Frank megkavarta az italát egy fogpiszkálóval. A jégkockák megkoccantak. Van
néhány dolog, amirõl beszélnem kéne.
-Azt hiszem, elmondtad délelõtt a kocsiban, miután eljöttünk a Vee Vee Gee-bõl.

-Azt felejtsd el!
-Jogod volt azt mondani.
-Seggfej voltam -jegyezte meg Frank.
-De talán volt egy-két telitalálatod.
-Mondom, hogy seggfej voltam.
-Oké -mondta Tony -, akkor seggfej voltál.

Frank elmosolyodott:
-Azért még tiltakozhattál volna egy kicsit.
-Ha igazad van, akkor miért?
-Mert tévedtem a Thomas nõvel kapcsolatban.
-Már bocsánatot kértél tõle, Frank.
-Gondolom, tõled is bocsánatot kéne kérnem.
-Felesleges.
-De te láttad, hogy igazat mond. Engem cserbenhagyott a szimatom. Te beleverted az orrom
a nyomba, mégsem fogtam szagot.
-Hát, ha az orr hasonlatnál maradunk, mondhatnánk, hogy azért nem fogtál szagot, mert az
orrod kiakadt.

Frank komoran bólintott. Arca olyan lett, mint egy méla vérebé.
-Wilma miatt. Wilma miatt nem mûködik az orrom.
-Az ex nejed?
-Aha. Fején találtad a szöget ma délelõtt, amikor azt mondtad, hogy nõgyûlölõ vagyok.
-Biztos pocsék volt, amit veled tett.
-Mindegy, mit tett -mondta Frank -, ez nem lehet kifogás arra, amit csináltam.
-Igazad van.
-Úgy értem, Tony, nem bujkálhatsz a nõk elõl.
-Ott vannak mindenhol -bólintott Tony.
-Jézuskám, van fogalmad, mikor voltam utoljára nõvel?
-Nincs.
-Tíz hónapja. Mióta elhagyott a feleségem, négy hónappal a válás kimondása elõtt.

Tony nem tudott mit mondani erre. Úgy érezte, nem ismeri annyira Frankét, hogy intim
beszélgetésbe bonyolódjék vele a szexuális életérõl, ugyanakkor érzékelte, hogy társának
nagy szüksége volna arra, hogy valaki meghallgassa.
-Ha nem kerülök vissza a régi kerékvágásba -jegyezte meg Frank -, akár be is állhatok
papnak.

Tony biccentett.
-Tíz hónap tényleg nagy idõ -mondta zavartan.

Frank nem felelt. Úgy bámult az italába, mint egy kristálygömbbe, mintha a jövõbe akart
volna látni. Látszott rajta, hogy szeretne Wilmáról beszélni, a válásukról, de nem akarta
Tonyt a dologgal terhelni. Dolgozott benne a büszkeség. Azt szerette volna, ha ugratják, ha
pátyolgatják, ha kérdezgetik és együtt érzõ megjegyzéseket mormognak neki.
-Wilma másba szeretett bele, vagy mi történt? -kérdezte Tony és azonnal rájött, hogy
sikerült ajtóstól berontania a házba.

Frank egyelõre nem errõl szeretett volna beszélni, ezért úgy tett, mintha nem is hallotta
volna a kérdést.
-Engem az zavar, hogy kezdem elszúrni a munkám. Én mindig kurva jó voltam zsarunak.
Maga a tökély, ha mondhatom ezt magamról. Egészen a válásig. Attól kezdve nem jöttem ki
a nõkkel, és elég gyorsan rájöttem, hogy a meló sem megy. -Nagyot kortyolt a scotchból.

De mi a franc esett abba az õrült serifbe a Napa-völgyben? Miért hazudott, hogy fedezze
Bruno Frye-t?
-Hamarosan megtudjuk -felelte Tony.
-Kérsz még egy italt?
-Oké.

Tony látta, hogy sokáig fognak ülni a bárban. Frank Wilmáról akart beszélni, meg akart
szabadulni a benne felhalmozódott méregtõl, amely már majdnem egy éve rágta a lelkét; de
csak cseppenként tudta magából kiereszteni.

***

Nagyon sok dolga volt aznap a Halálnak Los Angelesben. Sokan természetes halált haltak,
ilyenkor nem volt szükség a halottkém bonckésére. Kilenc esetben viszont igen. Ketten
haltak meg egy közlekedési balestben, ahol minden bizonnyal a vétkes felelõtlenség is
szerepet játszott. Ketten haltak meg lõtt sebbel. Egy gyereket halálra vert részeg apja. Egy nõ
belefulladt saját úszómedencéjébe. Két fiatalember meghalt kábítószer-túladagolás miatt. És
ott volt még Bruno Frye.

Csütörtök este 7:10-kor a városi hullaház egyik patológusa elvégezte Bruno Günther Frye fehér,
negyvenéves férfi -korlátozott boncolását. Az orvos nem látta indokoltnak a tetem
teljes felboncolását, csak a két hasi sérülés környékén, hiszen gyorsan megállapította, hogy
az áldozat azok következtében vesztette életét. A felsõ seb nem volt kritikus; a kés a
mellizomba hatolt és megsértette a tüdõt. Az alsó viszont súlyos volt; a penge feltépte a
hasfalat, felsértette a hasi artériát és többek között elroncsolta a hasnyálmirigyet. Az áldozat
a masszív belsõ vérzés következtében vesztette életét.

A kórboncnok bevarrta az általa ejtett vágásokat és a szúrásokat is. Letörölgette a vért, az
epét és a szövetdarabokat a rendbe hozott hasról és mellkasról.

A halottat átemelték a boncasztalról (amelyen még ott volt a barnásvörös folyadék
maradványa a rozsdamentes acél vércsatornában) a kerekes hordágyra. Egy mûtõs áttolta a
szomszédos hûtõhelyiségbe, ahol türelmesen várt néhány más tetem, amelyet már
felboncoltak és összevarrtak.

Miután a mûtõs távozott, Bruno Frye csendben és mozdulatlanul feküdt, örült a halottak
társaságának, amit élõk között soha nem élvezhetett.

***

Frank Howard kezdett berúgni. Levette a zakóját, a nyakkendõjét, kilazította inge legfelsõ
gombját. A haja kócos volt, mert folyton beletúrt az ujjaival. A szeme véres volt, széles arca
megereszkedett. Hangja akadozott, kezdte ismételni magát; Tonynak néha finoman
figyelmeztetnie kellett, mint amikor egy gramofon elakadt tûjét teszi odább az ember. Nem
is csoda, hisz kemény tempót diktált magának: két pohár scotchot ivott meg, míg Tony egy
üveg sört.

Minél többet ivott, annál többet mesélt a nõkrõl, akik szerephez jutottak az életében.
Minél közelebb került ahhoz, hogy kiüsse magát, annál többet beszélt életének legfõbb
kínjairól: két feleségének elvesztésérõl.

Második éve szolgált egyenruhás járõrként a Los Angeles-i rendõrségnél, amikor
megismerkedett elsõ feleségével, Barbara Annel. A lány eladó volt egy belvárosi áruház
ékszerosztályán; õ segített választani Franknek, amikor az anyjának keresett ajándékot.

Olyan bájos volt, olyan törékeny, csinos, és olyan szép volt a fekete szeme, hogy Frank nem
állta meg, hogy ne kérjen randevút tõle, holott sejtette, hogy kikosarazza. A lány igent
mondott. Hét hónappal késõbb összeházasodtak. Barbara Ann imádott tervezni; jóval az
esküvõjük elõtt részletesen kidolgozta, mit tesznek az elsõ négy évben. Továbbra is dolgozni
fog az áruházban, de minden cent keresetét félreteszik, ebbõl majd leteszik a házra a
foglalót. Frank fizetésébõl is megspórolnak annyit, amennyit csak lehet, ha közben egy olcsó
stúdiólakásban fognak élni. A férfi Pontiacját eladják, mert zabálja a benzint, és mert Barbara
Ann gyalog is el tud járni dolgozni; a nõ Volkswagenje elég lesz arra, hogy Frank munkába
járjon vele. A kocsiért kapott pénzbõl megalapozzák a takarékbetétjüket. A lány még az
étrendjüket is összeállította az elsõ fél évben, tápláló ételekbõl, amelyeket olcsón el lehet
készíteni. Franknek tetszett a lány erõs könyvelõi vénája, mert annyira elütött a karakterétõl.
Barbara Ann vidám lány volt, szeretett nevetni, ha nem pénzrõl volt szó, merészen döntött,
imádott szeretkezni és nagyon találékony volt az ágyban. A test dolgaiban sosem viselkedett
könyvelõként, sosem tervezte meg elõre szeretkezéseiket; rendszerint hirtelen támadt kedve
rá és meglepõen szenvedélyes volt. Azt azonban eltervezte, hogy összegyûjtik a ház árának
legalább negyven százalékát. Azt is tudta, hogy pontosan hány szobás lesz, és mekkorák
lesznek a szobák; megrajzolta az ideális ház alaprajzát; ott õrizte az éjjeliszekrény fiókjában,
idõnként elõvette és álmodozott. Nagyon szeretett volna gyereket, de addig semmiképp,
amíg nem élnek teljes anyagi biztonságban a saját házukban. Barbara Ann megtervezett
minden lehetõséget -csak a rákkal nem számolt. Egy különösen virulens nyirokrák támadta
meg, amelyet pontosan két évvel és két nappal azután diagnosztizáltak nála, hogy Frankkel
összeházasodtak, és három hónappal késõbb már halott is volt.

Tony ült a bokszban, a söre kezdett megmelegedni, hallgatta Frankét és kezdett rájönni,
hogy a társa most elõször számol be valakinek a fájdalmáról. Barbara Ann huszonkét évvel
ezelõtt halt meg, és Frank azóta senkinek nem mondta el, milyen fájdalmas volt végignézni a
felesége agóniáját. Ez a fájdalom soha nem csillapult benne; azóta égette a lelkét. Itta a
whiskyt és kereste a szavakat, amivel leírhatja fájdalmát; Tony elképedten konstatálta,
mennyi érzékenység és mély érzelem szorult a férfi kemény teuton vonásai mögé, és
rendszerint kifejezéstelen kék szemeibe.

Barbara Ann elvesztése gyengévé tette Frankét és nyomorulttá; de elnyomta könnyeit és
fájdalmát, mert attól félt, ha elengedi magát, kiereszti a kezébõl a gyeplõt. Érezte magában
az önpusztító késztetést: iszonyú szomjúság kínozta, amit soha nem érzett a felesége halála
elõtt; szeretett gyorsan és óvatlanul vezetni, pedig korábban mindig körültekintõen
viselkedett a volán mögött. A fájdalmai elõl a munkába menekült, életét a rendõrségnek
áldozta, tanulással és munkával próbálta feledtetni Barbara Ann emlékét. Az asszony
elvesztés fájdalmas ûrt égetett belé, amelyet soha nem fog kitölteni semmi; ezt az ûrt csak
elfedte a megszállott munkával és rendõrség iránti totális elkötelezettséggel.

Tizenkilenc évig elvegetált, sõt élvezte a hajtást. Egyenruhásként nem túlórázhatott, ezért
esténként fõiskolára járt, kriminológiából szerzett diplomát. Végzettsége és kiváló minõsítése
miatt bekerült a civil ruhás nyomozók közé, ahol viszont annyit túlórázhatott, amennyit csak
akart, nem zavarta össze a diszpécser munkáját. A napi tíz-tizennégy órás szolgálat alatt csak
a rá kiosztott ügyekre koncentrált. Ha épp nem volt szolgálatban, akkor is a nyomozáson járt
az esze, akár a zuhany alatt állt, vagy elalvás elõtt az ágyban, reggelizés közben, vagy
magányos vacsorái idején. Általában nem olvasott mást, csak kriminológiai munkákat,
esettanulmányokat. Tizenkilenc éven keresztül él rendõr volt, szupernyomozó.

Egész idõ alatt nem volt komoly kapcsolata nõvel. Nem volt ideje randevúra járni, és
valahogy nem is tartotta helyénvalónak. Nem érezte tisztességesnek Barbara Ann emlékével

szemben. Hetekig úgy élt, mint egy szerzetes, aztán néhány éjszakán keresztül fizetett
partnerrel vezette le a feszültséget. Megmagyarázni nem tudta ugyan, de úgy érezte, hogy
ezzel nem árulja el Barbara Ann emlékét; a pénz az egészet üzleti tranzakcióvá változtatta,
amelyben a legkisebb nyoma sincs az érzelmeknek.

És akkor megismerkedett Wilma Comptonnal.

Ahogy hátradõlt a bokszba, mintha fulladt volna, úgy mondta ki Frank ezt a nevet. Kezét
végighúzta csillogó arcán, beletúrt a hajába és megszólalt:
-Szükségem van még egy scotchra. -Kínosan próbált tisztán artikulálni, ettõl csak még
részegebbnek hatott, mintha elengedte volna magát.
-Persze -mondta Tony. -Még egyet! De nem kéne valamit harapnunk is?
-Nem vagyok éhes -felelte Frank.
-Kiváló sajtburgert csinálnak itt -mondta Tony. -Együnk egyet egy kis sült krumplival.
-Nem, nekem csak egy scotch kell.

Tony megmakacsolta magát, mire Frank belement egy sajtburgerbe, de sült krumplit nem
kért.

Penny fölvette az ételrendelést, de amikor meghallotta, hogy újabb scotch is Ír ' nem volt
feldobva.
-Nem kocsival jöttem -nyugtatta meg Frank, miközben megint megnyomott minden
szótagot. -Taxival jöttem, mert hülyére akartam inni magam. Haza is taxival megyek. Szóval
nagyon kérem, gödrös arcú hölgyem, hozzon nekem egy finom dupla whiskyt.

Tony a pincérnõ felé bólintott:
-Ha nem kapna kocsit, majd én hazaviszem.

A nõ kihozta az italt. Tony elõtt még ott volt a fél pohár sör, de megmelegedett és Penny
elvitte. Wilma Compton.

Wilma tizenkét évvel fiatalabb Franknél, harmincegy volt, amikor megismerkedtek.
Bûbájos volt, apró termetû, csinos és fekete szemû. Szép lába volt, izgatóan telt csípõje,
feszes feneke. Dereka szinte tenyérnyi volt, a melle talán egy kicsit nagy is volt a termetéhez.
Igaz, Barbara Annhez azért nem lehetett volna hasonlítani. Hiányzott belõle Barbara Ann
gyors észjárása, takarékossága és szenvedélyessége. De a felszínen legalábbis hasonlított a
rég halott asszonyra, és felébresztette Frank szunnyadó érzelmeit.

Wilma pincérnõ volt egy kávézóban, ahová gyakran beugrottak ebédelni a rendõrök.
Amikor hatodszor szolgálta ki Frankét, a férfi randevút kért tõle és a nõ igent mondott. A
negyedik randevún ágyba bújtak. Wilma ugyanolyan kiéhezetten vágyott az újra, ugyanolyan
lelkesen kísérletezett, mint Barbara Ann. Néha jobban lekötötte saját élvezetének hajszolása,
ilyenkor nem is törõdött Frankkel, aki azzal vigasztalta magát, hogy ez az önzés el fog múlni,
mert biztos rég nem volt már kielégítõ partnere. Különben is büszke volt magára, hogy
ennyire fel tudja gerjeszteni a nála jóval fiatalabb nõt. Azóta, hogy elõször lefeküdt Barbara
Annel, a szerelem szerves része volt a szeretkezéseinek, és azt hitte, ugyanezt látja Wilma
reagálásában is. Két hónapja voltak már együtt, amikor megkérte a lány kezét. A nõ nemet
mondott, sõt utána még randevúzni sem akart vele; csak akkor beszélhetett vele, ha
benézett a kávézóba.

Wilma csodálatosan õszinte volt hozzá. Valóban férjhez akart menni; kereste is a
megfelelõ partit, de a férfinak legyen csinos bankszámlája és roppant jó munkája. Egy zsaru,
mint mondta, soha nem keres annyi pénzt, amibõl finanszírozni tudja az igényeit, és azt a
biztonságot, amire szüksége van. Az elsõ házassága azért ment tönkre, mert a férjével
folyton a kifizetetlen számlákról és a pénzrõl vitatkoztak.

Azóta tudta, hogy a pénz kiégeti a szerelmet egy kapcsolatból, és csak keserûség és düh
marad a nyomában. Szörnyû élmény volt, és elhatározta, hogy soha nem akarja még egyszer
megtapasztalni. Nem zárta ki, hogy szerelembõl házasodjon, de neki szüksége van az anyagi
biztonságra is. Tartott tõle, hogy ez olyan számítóan hangzik, de nem akarta újból átélni azt a
szenvedést. A hangja megremegett, a szemébe könny szökött, amikor errõl beszélt. Azt
mondta, nem akarja, hogy a pénzhiány megint tönkretegye a szerelmét.

Furcsa módon a nõ anyagiassága nem csökkentette iránta Frank tiszteletét. Mivel olyan
sokáig volt magányos, ragaszkodott ahhoz a kapcsolathoz; még ha a legrózsaszínûbb
szemüveget is kell föltegye, hogy tartsa magát a románc illúziójához. Frank beszámolt a
nõnek az anyagi helyzetérõl, szabályosan könyörgött neki, hogy nézze meg a betétkönyvét,
amelyben harminckétezer dollár volt. Elmondta, mennyit keres és azt is elmagyarázta, hogy
korán mehet nyugdíjba és csinos summát fog kapni, amibõl akár üzletet is nyithat, ha akar.
Ha a nõ biztonságot akar, nála megtalálja.

A harminckétezer dollár és a rendõri nyugdíj nem volt elég Wilma Comptonnak. -Úgy
értem -mondta -, ez nem rossz kis aprópénz, de attól még nem lesz házad vagy akármid,
Frank. -A nõ úgy forgatta a takarékkönyvet az ujjai között, mintha testi gyönyört okozott
volna neki, de amikor visszaadta, így szólt: -Bocsika, Frank. De én valami jobbat szeretnék.
Még fiatal vagyok, öt évvel fiatalabbnak nézek ki, mint amennyi vagyok. Van még idõm várni.
Attól félek, hogy a harminckétezer nem számít nagy pénznek manapság. Ez nem volna elég
túlélni egy válsághelyzetet. És nem akarom megismételni, ami legutóbb történt...nem
akarnálak meggyûlölni vagy ilyesmi, mint az elsõ férjemet. A férfi össze volt törve.
-Jézusom, úgy viselkedtem, mint egy hülye! -nyöszörgött Frank és öklével az asztalra
csapott. -Eldöntöttem magamban, hogy a lány pontosan olyan, mint Barbara Ann, szóval
különlegesen értékes. Mindegy, mit csinált, hogy milyen durva volt, megbocsátottam neki.
Szép kerek ürügyeket találtam ki neki. Ostoba voltam, olyan ostoba, mint egy szamár!
Jézusom!
-Teljesen érthetõ, amit tettél -mondta Tony.
-Ostoba voltam.
-Olyan sokáig éltél egyedül -jegyezte meg Tony. -Csodálatos két éved volt Barbara Ann
mellett, és nem akartál nála rosszabbat. Meggyõzted magad, hogy nincs másra szükséged.
De mindenkinek szüksége van valakire, Frank. A szeretet és a társ iránti vágy ugyanolyan
fontos az embernek, mint az étel vagy a víz. így aztán, amikor megismerted Wilmát, aki
Barbara Annre emlékeztetett, nem bírtad tovább. Egyszerre rohant le a vágy, hogy pótold,
amit tizenkilenc éven át elvesztettél. Az csak kellemes plusz lett volna, ha Wilmáról kiderül,
hogy jó asszony, akit megérdemelsz. Igazában az a meglepõ, hogy nem akadtál évekkel
korábban valakibe, aki kimereszti utánad a körmeit.
-Barom voltam.
-Nem.
-Egy idióta.
-Nem, Frank, ember -felelte Tony. -Ennyi az egész. Ugyanolyan ember, mint bárki más.

Penny meghozta a sajtburgereket.

Frank újabb scotchot kért.
-Tudod, miért gondolta meg magát Wilma? -kérdezte aztán. -Tudod, miért jött hozzám
mégis?
-Persze -felelte Tony. -De miért nem eszel elõbb?

Frank nem vett tudomást az ennivalóról.

-Az apám meghalt és rám hagyott mindent. Elõször úgy tûnt, hogy az egész csak valami
harmincezer dollár, de aztán kiderült, hogy az öreg kötött egy csomó öt meg tízezer dolláros
biztosítást az elmúlt harminc évben. Az adók kifizetése után az egész kilencvenezerre rúgott.
-Megveszek.
-Amim addig is volt -folytatta Frank -, azzal már meg tudtam gyõzni Wilmát.
-Talán jobban jártál volna, ha az apád szegényen hal meg.

Frank vörös szeme megtelt könnyel, egy pillanatig úgy tûnt, elsírja magát. De gyorsan
pislogott néhányat, lenyelte a könnyeit. A hangja tele volt keserûséggel, amikor megszólalt:
-Szégyellem beismerni, de amikor megtudtam, mennyi pénzhez jutottam, nem is érdekelt
már, hogy meghalt az apám. Egy héttel a temetés után találtam meg a kötvényeket, és az
elsõ, ami eszembe jutott, az volt: Wilma. Olyan boldog voltam, hogy leírhatatlan. Ezzel az
erõvel húsz éve is meghalhatott volna az apám. Még most is rosszul vagyok magamtól,
milyen ocsmányul viselkedtem. Úgy értem, nem voltunk különösebben jóban az apámmal,
de azért illett volna jobban meggyászolnom. Jézusom, hogy én milyen önzõ seggfej voltam,
Tony!
-Elmúlt, Frank. Vége -mondta Tony. -És az elõbb mondtam, hogy elvesztetted a fejed. Nem
voltál felelõs a tetteidért.

Frank a kezébe temette az arcát, így ült egy percig, a válla rázkódott, de nem sírt. Végül
felnézett:
-Így aztán, amikor láttam, hogy van majdnem százhuszonötezer dollárom, Wilma hajlandó
volt hozzám jönni. Nyolc hónappal késõbb megszabadított mindenemtõl.
-Kalifornia a közös tulajdont pártolja -jegyezte meg Tony. -Hogyhogy többet el tudott vinni
a pénzed felénél?
-Óh, nem vitt õ el egy centet sem.
-Micsoda?
-Egy centet se.
-De hogyan?
-Addigra elfogyott mind.
-Elfogyott?
-Sity-sutty, el.
-Elköltötte?
-Ellopta -felelte tompán Frank.

Tony letette a tányérra a sajtburgert, megtörölte a száját.
-Ellopta? De hogyan?

Frank ugyan nagyon részeg volt, de hirtelen ijesztõen tisztán kezdett beszélni, mint akinek
fontos, hogy elmondhassa a vádjait, megértesse õket. A nõ nem hagyott neki mást, csak a
felháborodást, amit most meg akart osztani Tonyval.
-Amint hazaértünk a nászútról, kijelentette, hogy átveszi a könyvelés gondjait. Õ jár a
bankba, õ tartja szemmel a befektetéseinket, kíséri figyelemmel a takarékkönyv mérlegét.
Beiratkozott egy beruházás tervezési tanfolyamra is, és kidolgozott egy részletes
költségvetést magunknak. Keményen, üzletasszonyhoz illõen tartotta is magát hozzá, én még
büszke is voltam, hogy mennyire hasonlít ebben is Barbara Annre.
-Elmesélted neki, hogy Barbara Ann is ilyen volt?
-Aha. Jézus, hogy én mekkora barom voltam! Én magam ágyaztam meg a saját
megkopasztásomhoz.

Tonynak hirtelen elment az étvágya. Frank reszketõ kézzel túrt a hajába.

-Egyáltalán nem gyanakodtam rá. Úgy értem, nagyon rendes volt velem. Megtanulta
elkészíteni a kedvenc ételeimet, amikor hazamentem, a munkám iránt érdeklõdött és
érdeklõdve figyelt. Nem követelõzött, nem akart ruhát meg ékszert. Idõnként eljártunk
vacsorázni vagy moziba, de folyton azt hangoztatta, hogy ez kidobott pénz. Azt mondta,
örömmel elvan velem otthon a tévé elõtt. Nem akart házat sem venni. Olyan... laza volt.
Ellazultam mellette munka után. És az ágyban... egyszerûen mesés volt, maga a tökély.
Leszámítva, hogy míg fõzött, rám figyelt, masszírozott vagy dugott velem, és közben...
-Teljesen kivéreztette a közös bankszámlátokat.
-Az utolsó centig. Pontosabban meghagyott tízezret, mert az hosszú távra volt lekötve.
-Aztán elsétált?

Frank megborzongott.
-Egy szép napon hazamegyek és találok tõle egy levelet. Azt mondja: „Ha tudni akarod, hol
vagyok, hívd ezt a számot, és kérd Mr. Freybornt!” Freyborn egy ügyvéd volt, Wilma õt kérte
fel a válás lebonyolítására. Meg voltam döbbenve. Úgy értem, elõzõleg semmi nem utalt
erre. Különben Freyborn nem volt hajlandó elárulni, hol találhatom meg a nõt. Azt mondta,
egyszerû a dolog, mert Wilma nem kér feleségtartást meg ilyesmit. Freyborn azt mondta,
hogy nem kell neki egy cent se. Csak ki akar szállni. Én ki voltam ütve. De totál. Fogalmam
sem volt, hogy mit csináltam. Egy ideig majd' beleõrültem, hogy rájöjjek, mit rontottam el.
Arra gondoltam, hogy megváltozom, csak visszajöjjön hozzám. Aztán két nap múlva ki kellett
állítanom egy csekket, amikor észrevettem, hogy összesen három dollár van a számlán.
Körbejártam a takarékpénztárakat, a befektetési cégeket és megtudtam, miért nem kért egy
centet sem. Mert elvitte az összesét.
-De nem hagytad annyiban -jegyezte meg Tony. Frank beleivott a whiskyjébe. Erõsen
verejtékezett. Az arca halálsápadt volt.
-Elõször teljesen béna voltam... aztán meg... öngyilkos hangulatom támad. Úgy értem, nem
akartam megölni magam, inkább csak nem akartam élni. Ködös volt az agyam, mintha
transzba kerültem volna.
-De végül kimásztál belõle.
-Részben. Még most is béna vagyok egy kicsit. De részben sikerült kimásznom belõle mondta
Frank. -Azóta szégyellem magam. Hogy hagytam, hogy ezt tegye velem. Hogy ilyen
hülye voltam, ekkora seggfej. Nem akartam, hogy bárki is megtudja, még egy ügyvéd sem.
-Ez volt az elsõ igazán hülye dolog, amit tettél -jegyezte meg Tony. -A többit még csak
értem, de ezt...
-Valahogy úgy éreztem, ha megtudják, hogy Wilma rászedett, akkor azt fogják hinni, hogy
Barbara Annel kapcsolatban sem mondtam igazat. Attól féltem, hogy az emberek azt hiszik
majd, hogy Barbara Ann is átvert, és mindennél fontosabbnak éreztem, hogy Barbara Ann
emléke tiszta maradjon. Tudom, hogy õrültség, de akkor így gondoltam.

Tony nem tudta, mit mondjon.
-Szóval a válóper simán lefolyt -mondta Frank. -Nem voltak hosszas viták a
vagyonmegosztásról. Igazában nem is láttam viszont Wilmát, csak pár percre a bíróságon, és
beszélni is aznap reggel beszéltem vele utoljára, amikor lelépett.
-Most hol van, nem tudod?

Frank kiitta a poharát. Amikor megszólalt, a hangja egész más lett, mintha suttogott
volna, mintha el akarta volna titkolni a történet végét a bár vendégei elõl. Vagy mintha nem
lett volna ereje normális hangon folytatni.
-A válás után kíváncsi lettem, mit csinál. Felvettem egy kis kölcsönt arra a letétre, amelyet
meghagyott, és magándetektívet fogadtam. A fickó sok dolgot kiderített. Sok érdekes dolgot.

Wilma kilenc nappal a válásunk kimondása után férjhez ment egy Chuck Pozley nevû
fickóhoz Orange megyében. A pasinak Costa Mesában, egy bevásárlóközpontban van egy
játékterme. Hetven, nyolcvanezer dollárra taksálom a vagyonát. A dolog úgy áll, hogy Wilma
már azelõtt hozzá akart menni, mielõtt azt a pénzt örököltem volna az apámtól. így aztán
elõbb hozzám jött, kitakarította a számláimat, és elment Chuck Pozley-hoz a pénzemmel. A
tõkébõl két másik játéktermet nyitottak, és a jelek szerint igen jól megy nekik a bolt.
-Atyavilág! -sóhajtott föl Tony.

Reggel még szinte semmit nem tudott Frank Howardról, most pedig szinte mindent.
Többet is, mint szeretett volna. Jól tudott hallgatni, ez egyszerre volt áldás a számára és átok.
Korábbi partnere, Michael Savatino gyakran mondta is neki, hogy azért jó zsaru, mert az
emberek megbíznak benne és hajlandóak neki elmondani majdnem mindent. Michael szerint
azért, mert jól tud hallgatni. És aki jól tud hallgatni, mondta Michael, az érték ebben az önzõ
és hiú világban. Tony szívesen meghallgatott bárkit, mert festõként érdekelték a rejtett
alakzatok, és végsõ soron az emberi lét értelme és célja izgatta. Most is, miközben Frankét
hallgatta, egy idézet jutott eszébe Emersontól, amelyet nagyon rég olvasott: A Szfinxnek
magának kell megoldania saját találós kérdését. Ha az egész történelem benne van egy
emberben, akkor mindent az egyén tapasztalatából kell megmagyaráznunk. Minden férfi, nõ
és gyerek csodás talán, rejtély, és Tony soha nem unta meg a történeteiket.

Frank olyan halkan folytatta, hogy Tonynak elõre kellett hajolnia, hogy hallja:
-Pozley tudta, mire készül ellenem Wilma. Úgy néz ki, hogy hetente kétszer találkoztak is,
amíg én dolgozni voltam. Egész idõ alatt eljátszotta nekem az a nõ a tökéletes feleséget,
közben kirabolt, és még dugott is ezzel a pasival. Minél többet gondoltam erre, annál
dühösebb lettem, míg végül kitálaltam az ügyvédemnek az egészet.
-De már túl késõ volt, ugye?
-Lényegében igen. Persze perelhettem volna. De hogy nem vádoltam meg a lopással még a
válóper alatt, sokat nyomott volna a latban ellenem. Ráment volna a pénzem az ügyvédre, és
minden bizonnyal így is elvesztem a pert. így aztán elhatároztam, hogy elfelejtem az egészet.
Azt hittem, hogy a munkába temetkezhetem, mint miután Barbara Ann meghalt. De sokkal
pocsékabb állapotba kerültem, mint gondoltam. Már a munka sem ment rendesen. Minden
nõvel, akivel munka közben összekerültem... nem is tudom. Azt hiszem, minden nõben
Wilmát látom. De ha minden nõvel rosszindulatú vagyok, akiket ki kell hallgatnom, akkor
elõbb-utóbb durva leszek mindegyik tanúval, legyen az nõ vagy férfi. Elkerülték a figyelmem
olyan nyomok, amik egy gyereknek is szemet szúrtak volna... Balhézom a társammal -szóval,
ide jutottam. -A hangja elcsuklott, a szavai teljesen elmosódtak. -Amikor Barbara Ann
meghalt, akkor legalább ott volt a munka. Legalább volt valamim. De Wilma elvitt mindent. A
pénzemet, az önbes... önbecsülésemet, de még a munkakedvem is. Egyszerûen nem érdekel
már semmi. -Kimászott a bokszból és felállt, de úgy billegett, mintha rugó lett volna a bokája
helyén. -Bocs, de pssssálnom kell. -Tántorogva elindult a vécé felé, miközben széles ívben
kikerült mindenkit, akikkel szembetalálkozott.

Tony felsóhajtott és behunyta a szemét. Kimerült volt, testileg és lelkileg is.

Penny megállt az asztal mellett.
-Nagy szívességet tennél a barátodnak, ha most hazavinnéd. Holnap úgy fogja érezni magát,
mint egy döglött kecske.
-És hogy érzi magát egy döglött kecske?
-Pocsékabbul, mint egy élõ, de sokkal pocsékabbul, mint egy egészséges -felelte a nõ.

Tony állta a cechet, aztán megvárta a társát. Öt percig várt; aztán magához vette Frank
zakóját és nyakkendõjét, s kiment utána a vécére.

A helyiség kicsi volt: egy vizelde, egy fülke és egy kézmosó. Átható fenyõillat terjengett,
ebbe némi húgyszag is keveredett. Frank a fal mellett állt, háttal az ajtónak, mindkét
tenyerével a falat csapkodta a feje fölött. Bamm-Bamm-Bamm! Odakint a bárban nem
lehetett hallani, mert elnyomta a zene és a beszélgetés robaja, itt azonban sértette Tony
fülét.
-Frank?

Bamm-Bamm-Bamm!

Tony odalépett mellé, kezét a vállára tette, és finoman elfordította a faltól.

Frank könnyezett; a szeme vörös volt, ajka felpuffadt és fájdalmasan lebiggyedt.
Hangtalanul sírt; a hangja bent rekedt a torka mélyén.
-Oké -mondta neki Tony. -Minden rendbe jön. Nincs szükséged Wilmára. Jól elvagy nélküle.
Vannak barátaid. Segítünk, Frank, ha hagyod. Én segítek. Én melletted vagyok, Frank, ha
akarod.

Frank behunyta a szemét. Az ajka remegett, ahogy hangtalanul zokogott, csak szaggatott
lélegzését lehetett hallani. Tony a hóna alá nyúlt és megtámogatta.
-Haza kell mennem -szólalt meg vontatottan
Frank. -Hazzza kéne menni...
-Semmi gond, hazaviszlek. Csak kapaszkodj belém!

Egymásra támaszkodva, mint két háborúból hazatérõ hadfi, kimentek a Lyukból. Gyalog
mentek a két és félsaroknyira lévõ lakótelepig, ahol Tony lakott; ott felmásztak Tony
terepjárójára.

Félúton járhattak Frank lakása felé, amikor Frank vett egy mély lélegzetet és megszólalt:

-Tony... én úgy félek.
Tony rápillantott.
Frank görnyedten ült az ülésen. Kicsinek, gyengének látszott; szabályosan elveszett a

ruháiban. Könnyek csillogtak az arcán.
-Mitõl? -kérdezte Tony.
-Nem akarok egyedül maradni -hüppögött Frank és reszketett, részben a túl sok szesztõl,
részben valami mástól, valami sötét félelemtõl.
-Nem vagy egyedül -nyugtatgatta Tony.
-Félek... egyedül meghalni.
-Nem vagy egyedül... és nem halsz meg, Frank.
-Olyan gyorsan megöregszünk. Akkor majd...szeretném, ha valaki velem lenne.
-Találsz valakit.
-Azt akarom, hogy valaki szeressen... emlékezzen rám.
-Ne aggódj! -mondta Tony tehetetlenül.
-Félek.
-Csak találsz valakit magadnak.
-Én? Soha.
-Dehogynem.
-Soha -mondta Frank, a szemét behunyta és fejét az ablakhoz hajtotta.

Mire Frank lakásához értek, már aludt, mint egy gyerek. Tony megpróbálta felébreszteni,
de teljesen nem tért magához. Botladozva, motyogva, nagy sóhajtások közepette ment el a
lakásig, ahol Tony nekitámasztotta az ajtónak, és fél kezével tartotta, míg a zsebében
megkereste a kulcsot. Alig értek be a hálószobába, Frank lerogyott az ágyra, mint egy zsák, és
hortyogni kezdett.

Tony levetkõztette, aztán betakargatta; Frank közben épp csak fel-felhorkant.

A konyhában a pulton Tony talált egy ceruzát és egy írótömböt. írt Franknek egy levelet,
és kiragasztotta a hûtõ ajtajára.

Kedves Frank!

Amikor reggel fölébredsz és eszedbe jut minden, amit
elmondtál nekem, valószínûleg egy kicsit zavarban leszel.
Ne aggódj! Amit elmondtál, szigorúan köztünk
marad. És holnap én fogok neked elmondani néhány
zavaró titkot magamról, így aztán kvittek leszünk. Végül
is arra valók a barátok, hogy kiontsuk nekik a szívünket.

Tony

Kifelé menet kulcsra zárta az ajtót.

Úton hazafelé Frank szomorú magányán gondolkozott, és rájött, hogy az õ helyzete sem
sokkal fényesebb. Az apja ugyan él, de Carlo sokat betegeskedik és talán már nem is húzza
sokáig; legfeljebb öt-tíz éve lehet. Tony testvérei szétszórva éltek az egész országban;
igazában egyikükkel sem volt túlzottan közeli kapcsolatban. Sok barátja volt ugyan, de az
ember nem ilyen barátokat akar a halálos ágyánál látni. Pontosan tudta, Frank mitõl fél. Az
ember a halálos ágyán csak bizonyos emberek kezét akarja szorongatni: a házastársáét, a
gyerekeiét, talán a szüleiét. Rájött, hogy olyan életet teremt magának, amely nagyon üres
lesz és magányos. Harmincöt éves volt, de még komolyan el sem gondolkozott a házasságon.
Hirtelen úgy érezte, hogy az idõ elfolyik az ujjai között. Nagyon gyorsan telnek az évek.
Mintha csak tavaly lett volna, hogy huszonöt éves lett...

Talán Hilary Thomas lesz az igazi -gondolta, amikor beállt a háza elõtt a parkolóba. -
Különleges nõ, ez biztos. Nagyon különleges. Talán õ is ezt gondolja rólam. Mindkettõnknek
jó lehet, nem igaz?

Egy darabig csak ült a Jeepben, nézte az éjszakai égboltot, Hilary Thomasra gondolt, az
öregségre és arra, hogy egyedül fog meghalni.

10:30-kor, amikor Hilary már teljesen elmélyült a Clavell könyvben és épp bekapta az
utolsó falatot az alma, és sajtszeletekkel megrakott kistányérról, megszólalt a telefon.
-Halló?

A vonal másik végén teljes csend volt a válasz.
-Kivel beszélek?

Semmi.

Hilary lecsapta a kagylót. Ezt ajánlják, ha az ember fenyegetõ vagy obszcén telefonhívást
kap. Letenni a kagylót. Ne bátorítsuk a hívót. Villámgyorsan lecsapni a kagylót. Csengett tõle
a füle, mégsem érezte sokkal jobban magát miatta.

Mérget mert venni volna rá, hogy nem téves hívás volt. Kétszer egymás után egy este,
bocsánatkérés nélkül? És volt ebben a hallgatásban valami ijesztõ, valami ki nem mondott
fenyegetés.

Még azután sem gondolt arra, hogy titkosítsa a számát, amikor Oscarra jelölték. Egy
forgatókönyvíró nem olyan híresség, mint egy színész vagy egy rendezõ. Az átlag nézõt nem
érdekli, ki írta egy film sztoriját. A legtöbb forgatókönyvíró, akinek titkos volt a száma,
merõben presztízs-okokból titkosíttatta. Azt akarta elhitetni, hogy rengeteg a dolga, hogy
nincs ideje mindenféle csipcsup telefonokra. Neki nem voltak ilyen önértékelési problémái,
szerinte legalább annyira biztosítja a névtelenséget az is, ha benne van a neve a
telefonkönyvben.

Bár talán ez már nem igaz. A sajtó beszámolója két találkozásáról Bruno Frye-jal az
érdeklõdés középpontjába állította, amit nem hoztak meg számára a forgatókönyvei. A
történet a nõrõl, aki sikerrel vette fel a küzdelmet egy erõszakos férfival, és másodszorra
meg is ölte -esetleg felizgatja a beteg elméket. Lehet, hogy valami állat most be akarja
bizonyítani: sikerrel jár, ahol Bruno Frye kudarcot vallott.

Eldöntötte magában, hogy reggel az elsõ dolga lesz a telefontársaságtól új, titkos számot
kérni.

***

Éjjel a városi hullaház, ahogy maga a halottkém is szokta mondani, olyan néma, mint a sír.
A tompa fénnyel megvilágított folyosón csend volt, a laborban sötét. A tetemekkel teli
helyiségben hideg volt, sötét és csend, csak a légfúvó rendszer zümmögött.

Péntekre virradóra csak egy ember volt ügyeletben, a hullaházban. A halottkém
irodájának szomszédságában egy kis szobában ült egy fém karosszékben egy csúnya vas
íróasztal mellett. Albert Wolwicznak hívták, huszonkilenc éves volt, elvált, egy lánygyerek,
Rebecca apja, akit anyjánál, Beckynél helyezett el a bíróság. Ok most San Diegóban éltek.
Albertet nem zavarta az éjszakai mûszak. Kartonozott egy darabig, rádiót hallgatott, megint
adminisztrált, majd elolvasott néhány fejezetet egy remek Stephen King-regénybõl, amely a
New Englandben garázdálkodó vámpírokról szólt; a város csendes volt, és ha nem érkeznek
meg a hullaszállítók a gengháborúk vagy a közlekedési balesetek áldozataival, kellemes lesz
az ügyelet.

Tíz perccel éjfél után megszólalt a telefon.

Albert felvette a kagylót.
-Hullaház.

Csend.
-Halló?! -szólt a kagylóba Albert.

A vonal másik végén egy férfi felnyögött és sírni kezdett.
-Kivel beszélek?

A zokogó férfi nem tudott válaszolni.

Az elkínzott hang szinte a gyász paródiája volt; ilyen eltúlzott, hisztérikus zokogás
mindennél furcsább volt, Albert ilyet még soha nem hallott.
-Ha elmondja, mi a baj, talán segíthetek.

A férfi letette a kagylót.

Albert egy darabig csak nézte a szaggatottan búgó kagylót, majd vállat vont és letette.

Hiába akarta folytatni azonban a Stephen King-regényt, egyfolytában úgy érezte, mintha
valami csoszogó hang jönne a folyosó felõl a háta mögött. Legalább fél tucatszor
hátrafordult, de soha nem látott ott senkit (vagy semmit).

Négy

Péntek reggel kilenc óra.

A Nyugat-Los-Angeles-i Angels' Hill Temetkezési Vállalat két embere a városi hullaházból
kikérte Bruno Günther Frye tetemét. A St. Helena-i Örök Nyugalom Temetkezési Szalon
megbízásából szállították haza az elhunyt földi maradványait. Az egyik ember aláírta a
szükséges papírokat, majd beemelték a koporsót a hûtõbõl a halottszállító Cadillac hûtött
rakterébe.

***

Frank Howard a jelek szerint nem volt másnapos. Arca nem volt nyúzott és sápadt;
egészségesen pirospozsgásnak látszott. Kék szeme tiszta volt. A gyónás ezek szerint jót tett
nemcsak a lelkének, hanem a testének is.

Elõbb az irodában, majd a kocsiban Tony érzékelte a feszültséget, ezért mindent
elkövetett, hogy feloldja Frankét. Frank is érezte, hogy nem változott semmi kettejük
kapcsolatában; sõt, sokkal jobban bevált partnerségük, mint bármikor az elmúlt három
hónapban. A délelõtti órák végére olyan tökéletes volt közöttük az összhang, mintha egy
szervezet lettek volna. Még nem jött létre az az olajozott együttmûködés, amit Tony Michael
Savatinóval tapasztalt, de úgy tûnt, elhárult az akadály egy ugyanilyen jó kapcsolat létrejötte
elõl. Idõ kellett, míg összeszoktak, de végül csak kialakult az a lelki kötõdés közöttük, ami
lényegesen megkönnyítheti a közös munkát.

Péntek délelõtt a Bobby Valdez ügyön dolgoztak. Nem sok nyomon indulhattak el, és az
elsõ kettõ mindjárt zsákutcába is futott.

A jármûnyilvántartás közlése Juan Mazquezzáról okozta az elsõ csalódást. Az kiderült,
hogy Bobby Valdez hamis születési bizonyítványt és más hamis papírokat használt, amikor
érvényes vezetõi jogosítványt szerzett Juan Mazquezza névre. De az utolsó cím, amit a
közlekedésiek tudtak, a Las Palmeras Apartments volt, ahonnan már júliusban elköltözött. A
nyilvántartásban még két Juan Mazquezza szerepelt. Az egyik egy tizenkilenc éves fiú volt,
aki Fresnóban élt. A másik egy hatvanhét éves férfi Tustinból. Mindketten rendelkeztek
kaliforniai rendszámú autóval, de nem Jaguárral. Az a Juan Mazquezza, aki a La Brea Venue-n
volt bejelentve, a nyilvántartások szerint nem rendelkezett autóval, vagyis Bobby egy másik
hamis papírral vásárolta a Jaguárt. A jelek szerint igen jó hamis papír forráshoz jutott.

Zsákutca.

Tony és Frank visszament a Vee Vee Gee mosodába kikérdezni az alkalmazottakat, akik
Bobbyval dolgoztak és akik Mazquezzaként ismerték. Abban reménykedtek, hogy hátha
valaki azóta is tartja vele a kapcsolatot és tudja, most hol él. De mindenki arról beszélt, hogy
Juan magának való fiú volt; senki nem tudta, hová ment innen.

Újabb zsákutca.

A mosodából egy omlett-büfébe mentek ebédelni, amelyet Tony fedezett föl. A kis
étteremnek volt egy hangulatos terasza, ahol az asztalok kék-fehér napernyõk alatt álltak.
Salátát és sajtos omlettet ettek, élvezték a langyos szélet.
-Holnap este csinálsz valamit? -érdeklõdött Tony.
-Én?
-Te.
-Én semmit.
-Jó, mert megbeszéltem valamit neked.
-Mit?
-Egy randit.
-Nekem?
-Az egyik fél mindenesetre te vagy.
-Komoly?
-Ma reggel beszéltem meg a nõvel.
-Felejtsd el! -mondta Frank.
-Tökéletes volna neked.
-Utálom az ilyen kerítõ manõvereket.

-Nagyon szép nõ.
-Nem érdekel.
-És rendes.
-Nem vagyok gyerek.
-Ki mondta, hogy az vagy?
-Nem kell engem összehozni senkivel.
-Néha megteszi az ember a barátjáért. Nem igaz?
-Kerítek én magamnak nõt.
-Csak egy bolond utasítana el egy ilyen nõt.
-Akkor bolond vagyok.

Tony felsóhajtott.
-Ahogy akarod.
-Nézd, amit tegnap mondtam a bárban...
-Igen?
-Nem szánalmat kerestem vele.
-Nem is, együttérzést.
-Csak azért mondtam el, hogy megértsd, miért vagyok ilyen pocsék hangulatban.
-Meg is értettem.
-Nem akartam, hogy azt hidd: valami balek vagyok, aki bedõlt egy nõnek.
-Egyáltalán nem hittem ezt.
-Soha nem borultam ki ennyire ezelõtt.
-Elhiszem.
-És... soha nem sírtam.
-Tudom.
-Csak elfáradtam.
-Persze.
-Talán a pia volt az oka.
-Talán.
-Sokat ittam tegnap.
-Elég sokat.
-A piától elérzékenyültem.
-Biztos.
-De most már jól vagyok.
-Látom.
-Tudok én nõt felszedni magamnak, Tony.
-Ha te mondod?
-Oké?
-Oké.

Az omlettjeikre koncentráltak.
A közelben több nagy irodaépület is volt, tarka ruhás titkárnõk parádéztak a járdán,

mentek ebédelni.
A teraszt virágok vették körül, illatuk szállt a levegõben.
Az utca zajai jellegzetes Los Angeles-i zajok voltak. Nem kutyaugatás, fékcsikorgás és

folytonos tülkölés jellemezte, mint New Yorkot vagy Chicagót, vagy a legtöbb nagyvárost,
hanem a motorok brummogása. A levegõt hasító autók suhanása. Megnyugtató hang. Mint a
partra kifutó hullámok. Gépek okozzák, de valahogy természetes. És kifejezetten erotikus.
Még a közlekedés hangjai is jól illettek a város szubtrópusi jellegéhez.

Két perc hallgatás után Frank megszólalt:

-És mi a neve?

-Kinek?

-Na, ne hülyülj!

-Janet Yamada.

-Japán?

-Nem inkább olaszos hangzású?

-Milyen nõ?

-Intelligens, eszes és jól néz ki.

-Mit dolgozik?

-A városházán van.

-Hány éves?

-Harminchat, harminchét.

-Nem túl fiatal hozzám?

-Csak negyvenöt éves vagy, az isten szerelmére!

-Honnan ismered?

-Jártunk egy darabig -felelte Tony.

-Mi volt a gond?

-Semmi. Csak rájöttünk, hogy jobb, ha barátok maradunk és nem szeretõk.

-Szerinted tetszeni fog nekem?

-Tuti.

-És én neki?

-Ha nem piszkálod az orrod, és késsel-villával eszel.

-Rendben -mondta Frank. -Elmegyek vele.

-De ha ekkora kín neked, akkor talán jobb, ha elfelejtjük.

-Nem, elmegyek. Nem lesz semmi gond.

-Nem muszáj elmenned, csak a kedvemért.

-Add meg a számát!

-Valahogy nem tetszik ez nekem -mondta Tony. -Úgy érzem, hogy rád kényszerítettem

valamit.

-Nem kényszerítettél semmire.

-Azt hiszem, felhívom és lemondom a randevút -jegyezte meg Tony.

-Nem, figyelj...

-Nem kéne kerítéssel foglalkoznom. Pocsékul csinálom.

-A szentségit! El akarok menni vele! -mondta Frank.
Tony elmosolyodott.

-Tudom.

-Akkor most manipulálva voltam?

-Te magad manipuláltad magadat.
Frank megpróbált komor arcot vágni, de nem tudott. Ehelyett mosolygott.

-Szombaton ne randevúzzunk négyesben?

-Kizárt dolog. Meg kell állnod a lábadon, barátom.

-És különben is -jegyezte meg sokat sejtetõen Frank -, nyilván nem akarsz osztozni Hilary

Thomason.

-Úgy van.

-Tényleg azt hiszed, hogy jól ki fogtok jönni egymással?

-Úgy beszélsz, mintha már az esküvõt tervezgetnéd. Ez csak egy randi lesz.

-De ha csak egy randi... nem ciki egy kicsit?
-Miért volna? -kérdezte Tony.
-Hát, hogy annyi pénze van.
-Ez aztán a hím soviniszta szöveg!
-Szerinted nem nehezíti meg a dolgot?
-Ha egy férfinak van pénze, akkor csak olyan nõvel megy el, akinek ugyanannyi a vagyona?
-Az más.
-Ha egy király el akar venni egy eladólányt, azt nagyon romantikusnak érezzük. De ha egy
királynõ akar összeházasodni egy eladófiúval, akkor hülyének nézik. Ez a klasszikus kettõs
mérce.
-Hát akkor... sok szerencsét.
-Neked is.
-Mehetünk vissza dolgozni?
-Aha -bólintott Tony. -Találjuk meg ezt a Bobby Valdezt.
-Carter bírót könnyebb volna.
-Vagy Amelia Earhartot.
-Vagy Jimmy Hoffát.

***

Péntek déli egy óra.

A tetem a Nyugat-Los-Angeles-i Angels' Hill Temetkezési Vállalat balzsamozó asztalán
hevert. A jobb lábának nagyujjára erõsített cédula tanúsága szerint az elhunyt neve Bruno
Günther Frye.

A halott elõkészítõ technikus elõkészítette a tetemet a Napa megyébe történõ szállításra.
Lekente az egészet tartós hatású fertõtlenítõszerrel. A beleket és a hasi szerveket a halottból
az egyetlen rendelkezésre álló természetes testnyíláson keresztül eltávolították. A szúrt
sebek és az elõzõ este elvégzett boncolás miatt nem sok alvadt vér és más testfolyadék
maradt a tetemben, de ezeket is kitörölgették, balzsamozó anyag került a helyükre.

A technikus egy Dony Osmond slágert fütyörészett, míg a halotton tevékenykedett.

Az Angels' Hill Vállalat nem végez kozmetikai feladatokat, ez majd a St. Heléna-i vállalkozó
dolga lesz. Az Angels's Hill embere csak a szemet zárta le, illetve a szájat varrta össze néhány
belsõ öltéssel, amely bizonytalan mosolyt erõltetett a széles szájra. Szép munka volt, a
gyászolók nem fogják észrevenni a varrásnyomokat -feltéve persze, ha lesznek gyászolók.

Ezek után az elhunytat matt fehér vászonba csavarták, és egy olcsó alumínium koporsóba
került, amelyben az állami elõírások szerint szállítható. St. Helénában természetesen átkerül
majd egy sokkal szebb koporsóba, amelyet a család, a hozzátartozók, illetve az elhunyt
szerettei választanak ki.

Pénteken délután 4:00-kor a holttestet kiszállították a Los Angeles-i Nemzetközi
repülõtérre, és berakták a California Airways Monterey, Santa Rosa és Sacramento felé tartó
járatának csomagterébe, ahonnét a második leszállóhelyen vették ki.

Pénteken este 6:30-kor senki nem tartózkodott a kis repülõtéren Bruno Frye családjából.
Ugyanis az elhunytnak nem voltak hozzátartozói. Vele kihalt a család. Nagyapjának
mindössze egy gyereke volt, egy leány, akit Katherine-nak hívtak, neki nem voltak gyerekei.
Brunót örökbe fogadták. És sosem kötött házasságot.

Három ember várakozott a koporsóra a terminál épülete mögötti parkolóban, ketten
közülük az Örök Nyugalom Temetkezési Szalon képviseletében. Mr. Avril Thomas Tannerton,

a szalon tulajdonosa, amely St. Helénát és a környezõ településeket a Napa-völgyben ellátta.
Negyvenhárom éves volt, jóarcú férfi, kissé testes, de nem kövér ember, dús vörösesszõke
hajjal, néhány szeplõvel, élénk szemekkel és örökké mosolygó arccal. Santa Rosába
huszonnégy éves asszisztensével, Gary Olmsteaddel érkezett, ezzel a vékony fiatalemberrel,
aki alig beszélt többet, mint a halottak, akikkel dolgozott. Tannerton egy kóristafiúra
emlékeztetett, akit áthatott a kötelezõ áhítat, de alapvetõen életszeretõ figura volt;
Olmstead azonban hosszú, gyászos arcával tökéletesen reprezentálta a szakmát.

A harmadik ember Joshua Rhinehart volt, Bruno Frye ügyvédje és a Frye-örökség
gondnoka. Hatvanegy éves volt, arca akár egy sikeres karrier-diplomatáé vagy politikusé.
Haja dús volt és õsz, hátrafésülve viselte; fehér haja inkább ezüstös fehér volt, és nem sárgás
vagy matt fehér. Orra hosszú volt és büszke. Állkapcsa erõs. Kávébarna szeme fürgén ide-oda
járt.

Bruno Frye tetemét a gépbõl átemelték a halottaskocsiba, amely St. Helénába szállította.
Joshua Rhinehart a saját kocsijával követte õket.

Sem üzleti, sem személyes okok nem követelték meg Joshuától, hogy Santa Rosába
utazzék Avril Tannertonnal. Az évek során rengeteg munkát végzett az Árnyas Fa Szõlõ
cégnek, amely a Frye család tulajdonában volt immár három nemzedék óta; bár már régóta
nem húzott belõle jövedelmet, inkább csak az idejét rabolta. Azért végezte a Frye családjogi
ügyeinek intézését, mert jól emlékezett rá, hogy harmincöt évvel ezelõtt, amikor kiépítette a
praxisát Napa megyében, ebben nagy segítséget jelentett Katherine Frye döntése, hogy õt
bízta meg a családjogi ügyeinek intézésével. Tegnap, amikor értesült Bruno Frye haláláról,
egyáltalán nem érintette tragikusan a dolog. Sem Katherine, sem örökbefogadott fia iránt
nem táplált bensõséges érzelmeket, ezek az emberek nem kezelték soha barátként. Joshua
kizárólag azért ment Santa Rosába Avril Tannertonnal, nehogy a felbukkanó újságírók
cirkuszt csináljanak a tetem megérkezésébõl. Bár Bruno labilis, nagyon beteg ember volt,
talán mélységesen gonosz is, Joshua elhatározta, hogy a temetésnek méltósággal kell
lefolynia. Úgy érezte, ennyivel tartozik a halottnak. Ezen túl Joshua egész életében a Napavölgyi
borok lelkes propagálója volt és nem akarta, hogy az egész közösségen foltot ejtsen
egyetlen ember bûnös cselekedete.

Szerencsére egyetlen riporter nem volt kint a repülõtéren.

Alkonyodott, ahogy St. Heléna felé hajtottak a Sonoma-völgyön át az öt mérföld széles
Napa-völgybe, majd észak felé fordultak. Joshua a tájat csodálta, ahogy az elmúlt harmincöt
évben mindig; sõt egyre fokozódó élvezettel. A fenyõvel, nyírrel benõtt hegyeknek már csak
a gerincét világította meg a lebukó nap. Joshua úgy tekintett rájuk, mint valami falra, amely
távol tartja a völgytõl a romlott külvilág hatásait. A hegyek alatt a lankás dombokon fekete
törzsû tölgyek álltak a magas, kiszáradt fûben, amely nappal puha, szõke hajra
emlékeztetett, most azonban a bekúszó alkonyat kiszívta a színeket, és sötét hullámokat
vetett a fû az enyhe szélben. A szép kisvárosok határain belül szinte mindenütt szõlõskertek
borították a dombokat és a síkságot. 1880-ban Róbert Louis Stevenson ezt írta a Napavölgyrõl:
„Egyik szegletet a másik után próbálták ki, elõbb ilyen, majd olyan szõlõfajtákkal.
Emez bukást jelentett; a másik már jobb volt, a harmadik kitûnõ termést hozott. így aztán
apránként megszületett a saját Clos Vougeot és a Lafite... és a bor maga lett a palackba zárt
költészet." Amikor Stevenson a völgyben járt nászúton, nem egészen négyezer holdon
termeltek szõlõt. Amikor 1920-ban kitört a „pestis" -az alkoholtilalom -, több mint tízezer
holdon folyt szõlõmûvelés. Ma harmincezer holdon termesztenek szõlõt az egész Sonomavölgyben,
amely kétszer akkora, mint az egész Napa terület; és a szõlõ sokkal édesebb és
jóval kevésbé savas, mint bárhol a világon. A szõlõskertekben nagy borgazdaságok és házak

állnak, amelyek közül nem egy apátság, kolostor vagy missziós épület volt a spanyol idõkben.
Hála Istennek -gondolta Joshua -, hogy csak néhány borgazdaság épített gyárépületre
emlékeztetõ borászatokat, amelyek bántották a szemet, és kelésként éktelenkedett a völgy
testén. Az ember keze munkájának többsége inkább csak kiegészítette a természetet, vagy
legalábbis nem tette tönkre ennek az idilli helynek a szépségét. Ahogy mentek a temetkezési
szalon felé, Joshua fényeket látott gyúlni a házak ablakában, és ez a puha sárga fény a
civilizáció melegét hozta a közelgõ éjszakába. A bor valóban palackba zárt költészet gondolta
Joshua -, és a föld, ahonnan származik Istennek talán legszebb mûve; az én földem;
az én otthonom; milyen szerencsés is vagyok, hogy itt élhetek, amikor annyi szörnyû helyre is
kerülhettem volna.

Például egy alumínium koporsóba, holtan.

Az Örök Nyugalom szalon kétszáz méterre volt a fõúttól, St. Heléna déli határában. Nagy,
fehér, koloniál épület volt, félkör alakú kocsi feljáróval. Ahogy besötétedett, egy reflektor
árasztotta el fehér fénnyel a helyet jelzõ táblát, a kocsi feljárót pedig egy sor alacsony kerti
lámpa meleg, sárga fénnyel.

A szalonnál sem tülekedtek újságírók. Joshua elégedetten látta, hogy a Napa-völgyi sajtó
sem kívánta a negatív reklámot.

Tannerton a fehér épület végébe kormányozta a hullaszállító kocsit. Olmsteaddel egy
kocsira emelték a koporsót, és betolták az elõkészítõbe.

Itt csatlakozott hozzájuk Joshua is.

A helyiséget megpróbálták a lehetõségekhez képest vidám környezetté varázsolni. A
mennyezetet akusztikai csempék borították. A falakat halványkékre festették, mint a
csecsemõk takaróját. Tannerton megérintett a falon egy kapcsolót, és halk, könnyed zene
szólalt meg. Semmi ünnepélyes vagy nehéz.

Ezzel együtt a hely halálszagot árasztott; Joshua legalábbis így érezte. A levegõben a
balzsamozó szerek illata áradt, és a szegfû illatú légfrissítõé, amely a koszorúk illatára
emlékeztette. A padlón csillogó csempe, amelyen csak gumitalpú cipõben nem csúszott meg
az ember. Tannerton és Gary Olmstead ilyet viselt, Joshua azonban nem. Elõször a padló a
tisztaság képzetét keltette; Joshua csak késõbb jött rá, hogy merõben hasznossági célból
készült ilyenre; olyan felületre volt szükség, amelyrõl könnyen feltakarítható a rácsorgott vér
és a mérgezõ anyagok.

Tannerton ügyfelei, az elhunytak rokonai soha nem jártak ebben a helyiségben, ahol a
halál keserû igazsága túlságosan szembetûnõ volt. Az épület elején a ravatalozókban a
borvörös bársony kárpitok, a sötét faborítás, a réz kandeláberek olyan hangulatot
teremtettek, ahol az olyan kifejezéseket, mint a „magához szólította az Úr", vagy „csendesen
elhunyt", komolyan lehetett venni; itt elhitte az ember, hogy van túlvilág, hogy a lélek a
mennybe jut. A hátsó elõkészítõben, ahol áradt a balzsamozó szerek illata, és a technikus
csillogó szerszámai fémtálcán sorakoztak, a halál lehangoló klinikai ténnyé, és
megkérdõjelezhetetlenül véglegessé alacsonyuk.

Olmstead kinyitotta az alumínium koporsót.

Avril Tannerton derékig visszahúzta a mûanyag szemfedõt a holttestrõl.

Joshua lepillantott a sárgásszürke, viasszerû tetemre és megborzongott.
-Hátborzongató.
-Tudom, hogy megviseli a látvány -jegyezte meg begyakorlott komolysággal Tannerton.
-Korántsem -felelte Joshua. -Nem akarok álszent lenni és eljátszani, hogy meg vagyok
rendülve. Nagyon keveset tudtam errõl az emberrõl, és amit igen, azt sem kedveltem benne
különösebben. Szigorúan üzleti jellegû volt a kapcsolatunk.

Tannerton pislogott.
-Óh. Akkor talán jobb volna, ha az elhunyt barátaival vennénk fel a kapcsolatot?
-Nem hiszem, hogy voltak neki -jegyezte meg Joshua.

Egy darabig némán nézték a tetemet.
-Hátborzongató -jegyezte meg ismét az ügyvéd.
-Természetesen az -felelte Tannerton -, hisz még nem kozmetikázták egyáltalán. Ha
hamarabb a kezembe kerül, sokkal jobban nézhetne már ki.
-Tud vele... egyáltalán valamit kezdeni?
-Persze, természetesen. De nem lesz könnyû.

Már másfél napja halott, és bár hûtõben volt...
-Azok a sebek -jegyezte meg Joshua, mint akinek gombóc van a torkában, és elkerekedett
szemmel nézte a sebhelyeket a halott hasán. -Jézus isten, tényleg felhasogatta az a nõ.
-A nagyja a boncnok mûve -magyarázta Tannerton. Ez a kicsi a szúrás. És ez itt.
-Szép munkát végzett a boncnok a szájával -jegyezte meg elismerõen Olmstead.
-Ugye szépet? -mondta Tannerton és megérintette a halott ajkát. -Ritka az olyan boncnok,
akinek esztétikai érzéke van.
-Ritka -bólintott Olmstead.

Joshua megrázta a fejét.
-Mégis olyan nehéz ezt elhinni.
-Öt éve -mondta Tannerton -, amikor az édesanyját temette, akkor találkoztam vele. Egy
kicsit...furcsa volt. A stressznek és a gyásznak tulajdonítottam a dolgot. Nagyon fontos ember
volt, vezetõ alakja a közösségnek.
-Hideg ember -felelte Joshua. -Hihetetlenül hideg és magának való. Kegyetlen, ha üzletrõl
volt szó. Nem volt elég neki, ha legyõzi a konkurenciát; ha tudta, tönkre akarta tenni az
ellenfelét. Mindig úgy képzeltem, hogy képes a kegyetlenségre, a fizikai erõszakra. De nemi
erõszakra, gyilkosságra is?

Tannerton Joshuára nézett és így szólt:
-Mr. Rinehart, gyakran hallottam önrõl, hogy nem szereti a köntörfalazást. Ön arról híres,
hogy kimondja, amit gondol; nem számít, mibe kerül ez önnek. De...
-De micsoda?
-De ha egy halottról beszél, nem gondolja, hogy...?

Joshua elmosolyodott.
-Fiam, én egy megátalkodott vén szivar vagyok, nem tiszteletreméltó öreg. Nagyon nem az!
Ha az igazságról van szó, nem érdekelnek a túlélõk érzelmei. Sírtak miattam gyerekek, de
megríkattam én õsz nagymamákat is. Nem törõdöm én a bolondokkal, a szemétládákkal
akkor sem, ha élnek; miért kéne akkor nagyobb tisztelettel beszélnem róluk, ha már
meghaltak?
-Csak nem vagyok hozzászokva, hogy...
-Miért volna? A szakmája megkívánja, hogy jókat mondjon a halottról, akárki is volt,
akármilyen szörnyûségeket is csinált. Nem vádolom érte, hisz belõlük él.

Tannerton erre nem tudott mit mondani. Lezárta a koporsó fedelét.
-Akkor most vegyük a teendõket -mondta Joshua -, mert szeretnék már hazamenni és
megvacsorázni... feltéve ha lesz egyáltalán étvágyam. -Leült az üveges szekrény elé, ahol a
szerszámokat tartották.

Tannerton elé állt, sugárzott belõle az energia.
-Mennyire tartja fontosnak, hogy meglegyen a szokásos ravatalozás?
-Hogyhogy a szokásos ravatalozás?

-A nyitott koporsó. Zavarná, ha eltekintenénk tõle?
-Erre nem is gondoltam -felelte Joshua.
-Õszintén szólva, nem tudom, hogy tudjuk a halottat... elfogadhatóan prezentálni magyarázta
Tannerton. -Los Angelesben nem sokat törõdtek a külsejével, amikor
bebalzsamozták. Az arca beesett, nyúzott. Nem tetszik nekem, nagyon nem. Esetleg ki
tudnánk egy kicsit simítani, de az ilyen foltozgatás ritkán hoz jó eredményt. Ami a sminket
illeti... nos, nem tudom, mennyi idõ telt el a halála óta. Úgy értem, órákig a napon hevert,
miután meghalt, míg meg nem találták. Aztán tizennyolc órán keresztül a hûtõben volt, és
csak ezután balzsamozták be. Szóval életszerûvé tenni az arcát... a szélsõséges
hõmérsékletváltozások miatt a bõre lényegesen elváltozott; ezen nem segít a púder és a
smink. Azt hiszem, esetleg...

Joshua, akit kezdett feszélyezni a dolog, közbevágott.
-Legyen zárt a koporsó.
-Szóval ne lehessen megnézni?
-Ne.
-Biztos?
-Biztos.
-Rendben. Nézzük csak... ne öltönyben temessük el?
-Fontos ez? Úgy értem, ha a koporsó úgyis zárva lesz?
-Nekem könnyebb volna, ha csak egy köntöst adnék rá.
-Tegye!
-Fehér legyen vagy sötétkék?
-Nincs pöttyös?
-Pöttyös?
-Vagy mondjuk sárga csíkos?

Tannerton komor arckifejezése alól elõvillant szokásos mosolya, még ha keményen
küzdött is ellene. Joshua gyanította, hogy magánemberként Avril jókedvû ember lehetett, az
a fajta, aki mindig felvidítja az ivócimboráit, de aki tisztában van azzal is, hogy elvárják tõle:
legyen mindig komor és humortalan. Láthatóan most is zavarba jött, hogy elõbukkant a máz
alól a magánember. Joshua arra gondolt, hogy ez az ember egyszer még hasadt
személyiséggé válik.
-Legyen fehér a köntös -mondta.
-És milyen legyen a koporsó? Milyen stílusú...?
-Ezt magára bízom.
-Rendben, de milyen árfekvésû?
-Lehet a legdrágább is. A pénzbe belefér.
-Arról beszélnek, hogy két vagy hárommilliós lehetett a vagyona.
-Bõven megvan annak a duplája is -jegyezte meg Joshua.
-De egyáltalán nem úgy élt.
-És nem is úgy halt meg -bólintott Joshua.

Tannerton egy pillanatra belegondolt a dologba, majd folytatta:
-Egyházi szertartás legyen?
-Nem járt templomba.
-Vegyem át én a pap szerepét?
-Ha úgy kívánja.
-Egy rövidke szertartás a sírnál -magyarázta Tannerton. -Olvasnék valamit a Bibliából; vagy
esetleg egy rövid, gondolatébresztõ beszéd, vallási utalások nélkül.

Megegyeztek a temetés idõpontjában; vasárnap délután két óra. Bruno Katherine mellé
kerül; nevelõanyja mellé a Napa megyei temetõparkba.

Amikor Joshua felállt és távozni készült, Tannerton megjegyezte:
-Remélem, elégedett volt eddigi munkánkkal; és biztosítom, minden tõlünk telhetõt
megteszünk, hogy a továbbiakban is simán menjen minden.
-Nos -felelte Joshua -, egy dologról mindenesetre sikerült meggyõznie. Holnap
megváltoztatom a végrendeletemet. Ha meghalok, engem bizony hamvasszanak csak el.

Tannerton bólintott.
-Ezt is el tudjuk önnek intézni, uram.
-Ne sürgessen, fiam! Ne sürgessen!

Tannerton elvörösödött.
-Óh, én nem úgy értettem...
-Tudom, tudom. Ne görcsöljön!

Tannerton zavartan köszörülte meg a torkát.
-Nos... én... akkor most kikísérném.
-Felesleges, fiam. Kitalálok magam is.

Odakint már sötét éjszaka volt. Egyetlen lámpa égett, a százas égõ a hátsó bejárat felett.
Fénye csak néhány méternyire hatolt a bársonyos sötétségbe.

Késõ délután feltámadt a szél; ahogy sötétedett, viharos széllökések kezdték cibálni a
fákat. A levegõ jeges lett; sziszegett és nyögött.

Joshua a kocsijához ment, amely a fénykörön kívül állt. Amikor kinyitotta az ajtaját, az a
furcsa érzése támadt, hogy nézik. A házra pillantott, de arcokat nem látott az ablakokban.

Valami megmoccant a sötétben, úgy tíz méterre tõle. A garázs körül. Joshua inkább csak
érzékelte, semmint látta. Hunyorogva figyelt, de látása már nem volt olyan, mint régen;
semmi furcsát nem látott a sötétben.

Csak a szél lehetett -gondolta. -A szél mozgatja az ágakat vagy kergeti az eldobott
újságlapot, vagy egy kiszáradt bokor gallyait.

De megint megmozdult az a valami. Ezúttal Joshua észre is vette. Ott kuporgott a bokrok
mögött a garázs felé vezetõ úton. Részleteket nem látott. Csak az árnyat, amely
világosabbnak tûnt, mint a környezete; kontúrjai ennek is elmosódtak -viszont ez mozgott is.

Egy kutya lesz -gondolta Joshua. Kóbor kutya. Vagy valaki, aki rosszban sántikál.
-Van ott valaki?

Válasz semmi.

Néhány lépést tett a kocsijától.

Az árny négy-öt méterrel hátrébb osont. Megállt egy különösen sötét helyen, most is
kuporgott és figyelt.

Mégsem kutya lesz -gondolta. Túl nagy ahhoz, hogy kutya legyen. Valami kölyök. Biztosan
rosszban sántikál. Biztos meg akar rongálni valamit.
-Ki van ott?

Csend.
-Gyere elõ!

Nem volt válasz, csak a szél fütyült.

Joshua elindult az árnyalak felé, de hirtelen megtorpant, mert ösztönösen ráeszmélt, hogy
az a valami veszélyes lehet. Iszonyatosan veszélyes. Életveszélyes. Egyszerre érzékelte saját
magán az ösztönös reakciókat: végigfutott a hideg a gerincén, a bõre bizsergett a haja alatt; a
szíve hevesen verni kezdett; kezét ökölbe szorította; és mintha élesebb lett volna a hallása,
mint egy perccel korábban. Joshua összegörnyedt, ösztönösen védekezõ pózt vett föl.

-Ki van ott? -ismételte meg.

Az árnyalak megfordult, és elrohant a bokrok között. Átvágott a szõlõn, amely Avril
Tannerton birtokát határolta. Joshua másodpercekig hallotta a távolodó huppogást, amit a
nehéz lábak okoztak, és a hangos zihálást. Aztán már mást nem hallott, csak a csendet.

Többször is hátrapillantott, miközben visszament a kocsijához. Beült, becsukta az ajtót, de
még a biztonsági gombot is lenyomta.

Már most valószerûtlennek, álomszerûnek érezte a találkozást. Valóban volt ott valami a
sötétben, ami figyelte? Valóban veszélyes volt-e, vagy az egészet csak képzelte? Miután
félórát eltöltött Avril Tannerton idegborzoló világában, teljesen logikus, ha megriad minden
hirtelen zajra, és szörnyeket lát a sötétben. Joshua izmai ellazultak, szívverése lelassult, és
kezdte magát nagyon ostobán érezni. Az a veszély, amit olyan valóságosnak érzett, így
visszatekintve, szimpla fantommá, a szél és a sötétség játékává szelídült.

A legrosszabb esetben csak egy kölyök volt. Egy kis vandál.

Beindította a motort és hazahajtott, egyszerre szórakoztatta és riasztotta a gondolat,
hogy milyen furcsa hatással volt rá Tannerton munkahelye.

***

Szombat este, pontosan hét órakor Anthony Clemenza megérkezett Westwoodba, Hilary
házához, kék Jeep furgonjával.

Hilary kiment elé. Smaragdzöld selyemruhában volt; hosszú ujja feszes, dekoltázsa mély,
de semmiképp sem kirívó. Több mint tizennégy hónapja nem volt már randevún és már
kezdte elfelejteni, hogyan kell egy ilyen alkalomra kiöltözni; két órán át kísérletezett
mindenféle ruhával; olyan határozatlan volt, mint egy iskolás lány. Azért fogadta el Tony
meghívását, mert ez a férfi volt a legérdekesebb ember, akivel két év alatt találkozott -és
mert le akarta gyõzni hajlamát, hogy elbújjék a világ elõl. Sértette Wally Topelis
megállapítása, hogy keménysége, határozottsága csak ürügy, hogy kerülje az embereket
-és hirtelen rájött, milyen igaza van az ügynökének.

Azért nem barátkozott férfiakkal, mert félt a fájdalomtól, amit okozhatnak neki, ha
elhagyják vagy becsapják. Viszont ezzel megtagadta magától az esélyt, hogy jó emberekkel
találkozzék, akik nem fogják becsapni. Alkoholista szülei mellett megtanulta, hogy a
látványos szeretet megnyilvánulásokat gyakran követi dühkitörés vagy váratlan büntetés.

Munkában, üzletben soha nem félt kockázatot vállalni; itt volt az ideje, hogy ezt a
vállalkozói szellemet kamatoztassa a magánéletében is. Miközben fürge léptekkel ment a
Jeep felé, kissé ringatta a csípõjét, kicsit feszült volt az érzelmi kockázatok miatt, de frissnek,
nõiesnek és lényegesen boldogabbnak érezte magát, mint hosszú ideje bármikor.

Tony átsietett a kocsi másik oldalára, és kinyitotta neki az ajtót. Mélyen meghajolt és így
szólt:
-A hintó elõállt.
-Óh, itt valami félreértés van, nem vagyok én királynõ.
-Én királynõnek látom.
-Én csak egy szolgálólányka vagyok.
-Sokkal szebb nekem, mint a királynõ.
-Nehogy meghallja, mert még a fejét veszi!
-Már késõ.
-Valóban?
-Már elvesztettem a fejem.

Hilary felnyögött.

-Negédes voltam?

-Hát, jólesne utána egy kis citrom.

-De azért tetszett?

-Elismerem. Azt hiszem, szeretem, ha hízelegnek -mondta a nõ, és selyemruhája suhogott,

ahogy beült a kocsiba.
Miközben végighajtottak a Westwood Boulevardon, Tony megkérdezte:

-Nem sérti?

-Micsoda?

-A terepjáróm.

-Miért volna sértõ egy Jeep? Durván fog beszélni velem?

-Hogy nem Mercedes.

-A Mercedes meg nem Rolls. Egy Rolls meg nem Toyota.

-Van ebbe valami nagyon zen-szerû.

-Ha sznobnak hisz, miért hívott el randevúzni?

-Nem hiszem, hogy sznob volna -felelte a férfi. -De Frank szerint kellemetlen lehet, hogy

magának sokkal több a pénze, mint nekem.

-Nos, eddigi tapasztalataim alapján azt mondhatom, hogy Frank véleménye az emberekrõl

nem mértékadó.

-Megvan neki is a maga keresztje -jegyezte meg Tony, amikor ráfordultak a Wilshire

Bolulevardra. -De megpróbálja kiverekedni magát belõle.

-Az kétségtelen, hogy nem sok ilyen kocsit látni Los Angelesben.

-Általában a nõk meg is kérdezik, hogy ez-e a második kocsim.

-Engem nem érdekel, hogy az vagy sem.

-L. A-ben azt mondják, az vagy, amilyen a kocsid.

-Tényleg ezt mondják? Akkor maga egy Jeep. Én meg egy Mercedes. Kocsik vagyunk, nem

emberek. Akkor talán olajcserére kéne mennünk, és nem vacsorázni egy étterembe. Nem

volna logikusabb?

-Abszolút nem logikus -felelte Tony. -Igazából

azért van. Jeepem, mert évente három-négy hétre eljárok síelni. Ezzel a terepjáróval minden

hegyre felmegyek, mindegy, mekkora a hó.

-Mindig szerettem volna meg tanulni sízni.

-Majd én megtanítom. De várnia kell néhány hétig. Addigra lehull a hó a Mamutra.

-Milyen biztos benne, hogy hetek múlva is barátok leszünk!

-Miért ne lennénk? -kérdezte a férfi.

-Lehet, hogy máris összeveszünk az étteremben.

-És min?

-Mondjuk a politikán.

-Szerintem a politikusok hataloméhes seggfejek, akik még ahhoz sem értenek, hogy

befûzzék egyedül a cipõjüket.

-Szerintem is.

-Szabadelvû vagyok.

-Én is... bizonyos értelemben.

-Rövid vita volt.

-Akkor összeveszünk a valláson.

-Engem katolikusnak neveltek. De manapság nemigen vagyok az.

-Én sem.

-Nem vagyunk valami profi veszekedõk.
-Hát -így a nõ -, akkor biztos olyan emberek vagyunk, akik az apróságokon szeretnek
veszekedni.
-Mint például?
-Hát, ha olasz étterembe megyünk, akkor maga biztosan nagyon szereti a fokhagymás
kenyeret, én viszont utálom.
-És össze fogunk veszni rajta?
-Ha nem ezen, akkor majd a fettucinin vagy a manicottin.
-Kizárt dolog. Ahova megyünk, minden ízleni fog
magának -felelte a férfi. -Majd meglátja.

A férfi Savatino Ristorantéjába, vitte a Santa Monica Boulevardra. Intim hely volt, ahova
legfeljebb hatvan vendég fért, de legtöbbször fele ennyien voltak csak; kellemes hely, az a
fajta, ahol ez ember elüldögélhet akár hat órát is egy vacsora ürügyén, a pincérek nem nézik
ki. Kellemes hangulatvilágítás, az operafelvételek -Gigli, Caruso vagy Pavarotti felvételei elég
hangosak ahhoz, hogy élvezni lehessen a zenét, de nem zavarják a beszélgetõket. Egy
kicsit talán túlzott volt a dekoráció, de Hilarynak nagyon tetszett az egyik falat kitöltõ
falfestmény, amely az olasz élet gyönyöreivel foglalkozott: szõlõ, bor, fekete szemû nõk,
markáns fekete férfiak, akik az olajfák alatt táncolnak egy tangóharmonikás muzsikájára.
Hilary még soha nem látott effélét; mert a kép nem volt sem teljesen realisztikus, sem
stilizált, sem elvont, sem impresszionisztikus, inkább egy csipetnyit szürrealisztikus, mintha
Andrew Wyeth együtt dolgozott volna rajta Salvador Dalival.

Michael Savatino, a tulajdonos, akirõl kiderült, hogy ex rendõr, jókedvû ember volt;
meglapogatta Tony hátát, Hilarynak kezet csókolt, Tonyt viccesen hasba bokszolta, és valami
kiadós pastát javasolt neki, hogy szedjen fel pár kilót; ragaszkodott hozzá, hogy menjenek be
vele a konyhába és nézzék meg az új capuccino gépét. Amikor megérkezett Paula, Michael
felesége, ez a csodaszép szõke nõ, tovább folytatódott az ölelkezés és a bókolás. Végül
Michael Hilaryba és Tonyba karolt, és elvitte õket az egyik bokszhoz a sarokban. A fõpincértõl
kért két palack Brunello de Montelcinót, megvárta, míg megérkezik a bor, és saját kezûleg
nyitotta ki nekik. Amikor ittak egymás egészségére, távozott, de elõbb odakacsintott
Tonynak; amikor észrevette, hogy Hilary ezt meglátta, elnevette magát és a nõre is
rákacsintott.
-Nagyon kedves ember -jegyezte meg a nõ, miután Michael távozott.
-Remek fickó -mondta Tony.
-Nagyon kedvelheti.
-Szeretem isi Remek társ volt, amikor együtt dolgoztunk a gyilkosságiaknál.

Beszélgetésbe elegyedtek elõbb a rendõrségi munkáról, aztán a forgatókönyvírásról.
Olyan jó volt a férfival beszélgetni, hogy Hilary úgy érezte: évek óta ismeri. Nem érzett
semmi sutaságot, ami rendszerint elrontotta az elsõ randevúit.

A férfi észrevette, hogy a nõ a falfestményt nézi.
-Tetszik a kép? -kérdezte.
-Szuper.
-Tényleg?
-Miért, magának nem ez a véleménye?
-Egész jó -felelte a férfi.
-Annál azért jobb. Ki festette? Ismeri?
-Egy peches szivar -felelte Tony. -Ötven vacsoráért készítette Michaelnak.
-Csak ötvenért? Michael jó üzletet csinált.

Filmekrõl, könyvekrõl, zenérõl és színházról beszélgettek.

Az étel ugyanolyan jó volt, mint a beszélgetés. Az elõétel könnyû volt, a saláta hatalmas és
friss, tele hatalmas nyers gombaszeletekkel. Tony javaslatára a ház specialitását, borjúsültet
ettek sûrû barna szósszal, gyöngyhagymával és grillezett zucchinivel. A capuccino is kitûnõ
volt.

Amikor végeztek az evéssel, Hilary az órájára pillantott, és megdöbbent, hogy mindjárt
negyed tizenkettõ.

Michael megállt az asztaluknál, megérdeklõdte, ízlett-e nekik, majd odavetette Tonynak:
-Ez lesz a huszonegyedik.
-Dehogy, a huszonharmadik.
-Az én feljegyzéseim szerint nem.
-Akkor rosszul vezeted.
-A huszonegyedik -makacskodott Michael.
-Huszonhárom -vágott vissza Tony. -Sõt, huszonhárom és huszonnégy. Hisz két vacsora
volt.
-Nem, nem -így Michael -, látogatásonként és nem per kopf számoljuk.

Hilary értetlen arccal nézett rájuk.
-Most én vagyok hülye, vagy ennek a beszélgetésnek nincs semmi értelme?

Michael megcsóválta a fejét, aztán így szólt Hilaryhoz:
-Amikor megfestette a faliképet, kápéban akartam kifizetni neki, de nem fogadta el. Azt
mondta, elég, ha néhány ingyen vacsorát felszámítok neki. Én azt mondtam, oké, legyen száz
vizit. Erre õ, hogy huszonöt. Végül megállapodtunk ötvenben. Alábecsüli a tehetségét, és ez
pokolian kiborít.
-Tony festette ezt a képet? -kérdezte a nõ.
-Nem mondta magának?
-Nem.

Hilary Tonyra pillantott, aki zavartan mosolygott.
-Ezért jár Jeeppel -magyarázta Michael. -Ha tájképet akar festeni, ez a terepjáró elviszi
bárhova.
-Nekem azt mondta, azért, mert síelni jár.
-Az is igaz. De legtöbbször a hegyekbe jár vele festeni. Büszkének kéne lennie a képeire.
Viszont könnyebb kihúzni egy alligátor fogát, mint ezt a lököttet rávenni, hogy a képeirõl
beszéljen.
-Amatõr vagyok -mondta Tony. -És nincs unalmasabb dolog, mint amikor egy amatõr a
száját tépi a saját „mûvészetérõl".
-Ez a falikép nem egy amatõr munkája -felelte Michael.
-Bizony nem -tette hozzá Hilary.
-Barátoktól természetes, hogy dicsérik -jegyezte meg Tony. -És maga nem mûkritikus,
Hilary, mint ahogy te sem vagy az, Michael.
-Két díjat is nyert -mondta Michael Hilarynak.
-Miféle díjat? -kérdezte Tonytól a nõ.
-Semmi különös.
-Mindkétszer a kiállítás fõdíját -mondta Michael.
-És milyen kiállítások voltak ezek? -kérdezte Hilary.
-Nem nagyok -így Tony.
-Arról álmodik, hogy a festésbõl éljen meg -mondta Michael a nõnek -, de semmit sem tesz
az érdekében.

-Mert az egész tényleg csak egy álom -mondta Tony. -Bolond volnék, ha elhinném, hogy

meg tudnék élni a festésbõl.

-Soha meg sem próbálta -mondta Hilarynak Michael.

-Egy festõ nem kap hetente fizetést -jegyezte meg Tony. -Nincs egészségbiztosítása, vagy

nyugdíja

-De ha csak két képet eladsz havonta, és fele annyiért, amennyit ér, többet kapsz értük,

mint a rendõri fizetésed! -erõsködött Michael.

-És ha nem adok el egyet sem egy vagy két hónapig, ne adj' isten, fél évig-vágott vissza

Tony-akkor ki fizeti ki a lakbéremet?
Michael tovább magyarázott Hilarynak:

-A lakása tele van képekkel. Egy vagyonon ül, és nem tesz egy lépést sem.

-Túloz -mondta Tony a nõnek.

-Hagyd már abba! -kiáltott föl Michael. -Maga talán beszélni tud a fejével, Hilary. -Amikor

elment az asztaltól, még egyszer visszaszólt: -Huszonegy!

-Huszonhárom -szólt utána Tony.
Hazafelé, már a Jeepben Hilary megszólalt:

-Miért nem visz el néhány képet a galériákba, hátha átveszik õket?

-Nem fogják.

-De legalább megkérdezhetné õket.

-Hilary, nem vagyok én igazán jó festõ.

-Az a falikép kitûnõ.

-Nagy különbség van egy éttermi falikép és az igazi mûvészet között.

-Az a falfestmény mûvészi.

-Ismét csak rá kell mutatnom, hogy maga nem szakértõ.

-Rendszeresen vásárolok képeket, egyrészt mert tetszenek, másrészt mert jó befektetés.

-A galéria igazgatója segít, ha befektetni akar?

-Pontosan. Wyanl Stevens Beverly Hillben.

-Akkor õ a szakértõ és nem maga.

-Miért nem mutat meg neki néhány festményt?

-Rosszul viselem, ha elutasítanak.

-Fogadjunk, hogy nem fogja elutasítani.

-Nem beszélhetnénk másról és nem a képeimrõl?

-Miért?

-Mert unom.

-Nehéz ember.

-És unom a témát -jegyezte meg Tony.

-Akkor mirõl beszéljünk?

-Hát, beszéljünk inkább arról, hogy meghív-e magához egy brandyre!

-Meghívhatom egy brandyre?

-Igazi konyakja is van?

-Csak az.

-Milyen márka?

-Remy Martin.

-A legjobb -nevetett a férfi. -De nem is tudom, szörnyen késõ van már.

-Hát, ha nem jön, akkor kénytelen leszek egyedül inni. -Hilary élvezte ezt a bugyuta játékot.

-Nem hagyhatom, hogy egyedül igyon! -mondta a férfi.

-Az alkoholizmus biztos jele.

-Az bizony.
-Ha nem jön be hozzám meginni egy konyakot, maga lesz a felelõs, ha inni kezdek és
elzüllök.
-Ezt soha nem bocsátanám meg magamnak.

Negyed órával késõbb a kanapén ültek a kandalló elõtt, a lángokba bámultak, és Remy
Martint szopogattak.

Hilary jókedvû volt -de nem a konyaktól, hanem hogy a férfi ott ül vele. Soha nem feküdt
még le az elsõ nap senkivel. Általában ideges volt, nem bírta rászánni magát egy új
kapcsolatra, csak hetek múltával, ha már kitapasztalta a férfit. Sokszor addig halogatta a
döntést, hogy elveszítette azt, aki különben kiváló partner lett volna. De Tony Clemenzával
elég volt egyetlen este, hogy feloldódjék mellette. A férfi roppant vonzó volt. Magas, fekete
hajú, jóképû. Határozott, önbizalommal teli ember. Mégis kedves. Meglepõen kedves. És
érzékeny. Rengeteg idõ telt el azóta, hogy Hilary közel engedett magához valakit, aki
hozzáérhetett, aki magáévá tehette. Hogy hagyhatta, hogy ennyi idõ elmúljék? Elképzelte
magát a férfi karjaiban, mezítelenül, és ezek a kellemes képek kitöltötték minden gondolatát.
Rájött, hogy a férfi is minden bizonnyal ilyesmiken gondolkodik. Megszólalt a telefon.
-A fenébe! -szólalt meg a nõ.
-Valaki, akivel nem akar beszélni?

A nõ megfordult, és csak nézte a készüléket, amely egyre csak csengett, csengett.
-Hilary?
-Õ lesz az -szólalt meg a nõ.
-Kicsoda?
-Mostanában kapok ilyen hívásokat...

A csengés makacsul folytatódott.
-Miféle hívásokat? -kérdezte Tony.
-Az utóbbi két napban valaki mindig felhív, aztán nem szól bele. Hatszor vagy nyolcszor is
elõfordult.
-És egyáltalán nem szól semmit?
-Csak hallgat -mondta a nõ. -Szerintem valami õrült lesz, aki begerjedt, amikor olvasta, mi
történt Frye-jal.

A csengetés makacsul folytatódott. Hilary már a fogát csikorgatta.
Felállt és bizonytalan léptekkel elindult a telefon felé.
Tony utánament.

-Benne van a száma a telefonkönyvben?
-A jövõ héten kapom meg a titkosat.
Odaértek az asztalhoz és nézték a telefont. Újra meg újra csak csengett.
-Csak õ lehet az -mondta a nõ. -Ki más csengetne annyiszor?
Tony felkapta a kagylót.
-Halló!
A hívó nem felelt.
-Thomas lakás -mondta. -Clemenza nyomozó beszél.

Klikk.

Tony letette a kagylót.
-Letette. Talán sikerült is végleg elijesztenem.
-Remélem.
-Ezzel együtt jó ötlet a titkos szám.
-Óh, most már nem fogok visszatáncolni.

-Hétfõn reggel odaszólok a telefonosoknak és megmondom, hogy a rendõrség hálás volna,
ha gyorsan lebonyolítanák a számcserét.
-Tényleg meg tudja tenni?
-Hát persze.
-Köszönöm, Tony. -Hilary fázósan ölelte át magát.
-Ne aggódjon! -mondta a férfi. -A megfigyelések azt mutatják, hogy a telefonbetyárok
tökéletesen kielégülnek, ha ráijeszthetnek valakire. Rendszerint nem erõszakos figurák.

-Rendszerint?
-Szinte soha nem azok.
A nõ halványan mosolygott.
-Ez azért nem nyugtat meg.

A telefon tönkretette a hangulatot, most már biztosan nem fogják közös ágyban befejezni
az estét. Hilarynak elmúlt a kedve, és a férfi ezt megérezte.
-Nem bánja, ha maradnék egy kicsit? Hátha újra próbálkozik.
-Kedves magától -mondta a nõ. -De azt hiszem, igaza volt. Nem veszélyes. Ha az volna,
idejönne és nem telefonálna. És különben is elriaszthatta. Nyilván azt hiszi, hogy maguk már
figyelik.
-Visszakapta a pisztolyát?

Hilary bólintott.
-Bementem tegnap a belvárosba és kitöltöttem a kérelmet, ahogy kellett volna, amikor
ideköltöztem. Ha az a fickó telefonálás helyett idejönne, törvényesen lyukaszthatom ki a
bõrét.
-Nem hiszem, hogy ma már zavarná.
-Biztos igaza van.

Most elõször az este folyamán esetlenül viselkedtek egymással.
-Hát, azt hiszem, jobb, ha én most elmegyek.
-Késõ van -bólintott a nõ.
-Köszönöm a konyakot.
-Én meg a csodálatos vacsorát.

Tony az ajtóban így szólt:
-Holnap este csinál valamit?

Hilary már-már visszautasította, amikor eszébe jutott, milyen jó érzés volt mellette ülni a
kanapén. És eszébe jutott Wally Topelis figyelmeztetése is, hogy ne váljon remetévé.
Elmosolyodott és így szólt:
-Szabad vagyok.
-Nagyszerû. És mihez volna kedve?
-Bármihez, magára bízom.

A férfi egy darabig törte a fejét.
-Mit szólna, ha egész napos programot csinálnánk?
-Hát... miért is ne?
-Ebéddel kezdünk. Délben magáért jövök.

A férfi könnyû csókot lehelt Hilary ajkára.
-Akkor holnap -mondta.
-Holnap.

A nõ az ajtóban állt, míg a férfi elhajtott; aztán becsukta az ajtót és rátolta a reteszeket.

***

Szombaton Bruno Frye teteme egész nap õrizetlenül feküdt az Örök Nyugalom
Temetkezési Szalonban.

Péntek este, miután Joshua Rhinehart elment, Avril Tannerton és Gary Olmstead átemelte
a holttestet egy másik, díszes bronzborítású koporsóba, amelyet bársonnyal és selyemmel
béleltek ki. A halottra fehér temetési köntöst adtak, karjait egyenesen a teste mellé
helyezték, mellét fehér bársonnyal takarták le. Mivel a tetem rossz állapotban volt,
Tannerton nem akart energiát pazarolni a kikozmetikázására. Gary Olmstead úgy vélte, hogy
tiszteletlenség, ha a holttest púder és kozmetikázás nélkül kerül a sírba. Tannerton azonban
meggyõzte, hogy semmiféle kozmetikázás nem segítene Bruno Frye beesett, sárgásszürke
arcán.
-És különben is -tette hozzá -, maga meg én látjuk utoljára. Ha most lezárjuk a koporsót, ezt
már soha nem nyitják ki.

Péntek éjjel 9:45-kor lezárták a koporsó fedelét. Olmstead ezután hazament a feleségéhez
és a kisfiához. Avril felment; õ a halottakkal egy házban lakott.

Szombaton kora reggel Tannerton Santa Rosába hajtott ezüstszürke Lincolnján.
Mindössze egy utazótáska volt nála, ugyanis nem állt szándékában hazatérni vasárnap
délelõtt tíz óráig. Bruno Frye temetésén kívül nem volt más megbízása. Mivel a halottat nem
fogják közszemlére tenni, semmi sem indokolta, hogy a szalonban legyen a vasárnap délutáni
temetésig.

Santa Rosában egy nõ várta. Az utolsó nõinek hosszú sorából; Avril ugyanis a
változatosság híve volt. A nõt Helen Virtillionnak hívták. Szemrevaló, harmincas nõ volt,
nagyon karcsú, nagyon nagy és feszes mellekkel, amelyeknek a férfi feltétlen csodálója volt.

Nagyon sok nõ vonzódott Avril Tannertonhoz, és nem annak ellenére, amivel foglalkozott,
hanem épp amiatt. Természetesen volt olyan is, akit lehervasztott, amikor kiderült, hogy
temetkezési vállalkozó. De meglepõ módon a többséget felajzotta szokatlan hivatása.

A férfi tudta, miért vonzotta õket ez. Ha egy ember halottakkal foglalkozik, valamennyi
átragad rá a halál misztériumából. Hiába volt kisfiúsán szeplõs az arca, hiába volt jó humorú,
mosolygós, nyíltszívû ember, a nõk mégis titokzatosnak, rejtélyesnek érezték. Mintha tudat
alatt azt érezték volna, hogy nem halhatnak meg, míg a férfi a karjában tartja õket; akárcsak
azok a nõk, akik azért mennek orvoshoz feleségül, hogy hitvesük megvédje õket a mikrobák
világának veszélyeitõl.

Ezért aztán egész szombaton, mivel Avril Tannerton Santa Rosában volt Helen Virtillion
karjaiban, Bruno Frye teteme egyedül maradt az üres házban.

Vasárnap hajnalban, két órával napfelkelte elõtt lázas mozgás támadt a temetkezési
szalonban; de természetesen Avril Tannerton ennek nem lehetett a tanúja.

Az ablaktalan elõkészítõ helyiség világítása hirtelen kigyulladt, de Tannerton ezt sem
láthatta.

A koporsó fedelét felnyitották, majd az elõkészítõ helyiség megtelt dühös, fájdalmas
ordítással; de Tannerton nem volt a házában, hogy meghallja.

***

Vasárnap délelõtt tízkor Tony a konyhában állt és grapefruit levet ivott, amikor megszólalt
a telefon. Janet Yamada volt az, a nõ, akivel összehozta Frank Howardot.
-Na, hogy ment? -kérdezte.

-Csodásan, remek esténk volt.
-Valóban?
-Igen, ez egy baba.
-Frank mint baba?
-Azt mondtad, hogy a fickó hûvös lesz, nehezen kiismerhetõ, de nem volt az.
-Nem?
-Olyan romantikus.
-Frank?
-Ki más?
-Szóval Frank Howard romantikus?
-Manapság kevés férfiban találni romantikus vonást -mondta Janet. -Mintha a romantikát
és a lovagiasságot kihajították volna az ablakon, amikor kitört a szexuális forradalom és
elkezdõdött a nõmozgalom. De Frank felsegíti az emberre a kabátot, kinyitja elõtted az ajtót,
alád igazítja a széket. Sõt, kaptam tõle egy csokor rózsát is. Gyönyörû csokor.
-Azt hittem, nehéz lesz beszélgetésre rávenni.
-Ugyan, dehogy! Sok közös témánk volt.
-Például?
-Elõször is a baseball.
-Ja, igaz! El is felejtettem, hogy mennyire szereted a baseballt.
-Imádom!
-Szóval egész éjjel a baseballról beszélgettetek?
-Óh, dehogyis -mondta a nõ. -Sok másról is beszélgettünk. Filmekrõl...
-Filmekrõl? Azt akarod mondani, hogy Frank filmõrült?
-Szinte az összes Bogart filmet betéve tudja. Együtt adtuk elõ a leghíresebb dialógusrészleteket.
-Én három hónapja rongyosra dumáltam a szám a filmekrõl, de Frank csak morgott -mondta
Tony.
-Az új filmeket nem nagyon ismeri, de ma elmegyünk egy új filmre.
-Szóval találkoztok?
-Aha. Azért is akartalak felhívni, hogy megköszönjem, hogy összehoztál vele -mondta Janet.
-Pokolian jó partnerközvetítõ vagyok, nem igaz?
-És meg akarlak nyugtatni, ha mégsem válna be, akkor is kedves leszek hozzá. Elmondott
mindent Wilmáról. Milyen rohadt dolog! Szóval csak szerettem volna, ha tudod, hogy nem
fogom bántani.

Tony elképedt.
-Elmesélt neked mindent Wilmáról az elsõ este?
-Azt mondta, eddig képtelen volt beszélni róla, de hála neked, most már kezelni tudja az
ellenséges érzéseit.
-Nekeeem?
-Azt mondta, te segítettél neki feldolgozni a történteket, és most már fájdalom nélkül tud a
dologról beszélni.
-Nem is csináltam mást, csak ültem és hallgattam, hadd mondja el, ami a lelkét nyomja.
-Azt mondja, fantasztikusan rendes pasas vagy.
-Frank nagyon ért az emberekhez, mi?

Késõbb, amikor igen jó hangulata kerekedett, hogy sikerült Frankét összehoznia Janettel,
és saját románca is optimizmussal töltötte el, Tony elhajtott Westwoodba Hilaryért. A nõ
már várta; kiment elé, amikor behajtott a kocsi feljáróra. Gyönyörû volt fekete nadrágban,

kék blúzban és sötétkék kord blézerében. Amikor kinyitotta neki a kocsi ajtaját, a nõ gyors,
kissé félénk csókkal köszöntötte, és Tonyt megcsapta friss, citrom illatú parfümjének illata.

Jó napnak néztek elébe.

***

Kellemesen kimerülten, a majdnem teljesen alvás nélkül töltött éjszaka után Helen
Virtillionnál, Avril Tannerton nem sokkal tíz elõtt ért vissza Santa Rosából.

A koporsóba nem nézett bele.

Aztán Gary Olmsteaddel kiment a temetõbe, hogy elõkészítsék a sírt a két órakor kezdõdõ
ceremóniára. Elõkészítették a felszerelést, amely majd a sírba engedi a koporsót. A sír
környékét vágott virággal és zölddel díszítették.

12:30-kor, immár ismét a temetkezési szalonban, Tannerton egy puha ronggyal
letörölgette a port és az ujjnyomokat Frye bronzborítású koporsójáról. Miközben végighúzta
a kezét a koporsó domborulatain, Helen Virtillion csodálatos mellei jutottak eszébe.

Most sem nézett bele a koporsóba.

Egy órakor Tannerton és Olmstead felrakta a koporsót a halottszállító kocsira.

Most sem nézett bele egyikük sem a koporsóba.

Egy óra harminckor elhajtottak a Napa megyei Emlékparkba. Joshua Rhinehart és néhány
más helybeli a saját kocsiján követte õket. Bár gazdag és befolyásos emberrõl volt szó, a
temetési menet zavarba ejtõen kicsi volt.

Tiszta és hûvös volt az idõ. A magas fák árnyat vetettek az útra, a halottaskocsi
keresztülhajtott a váltakozóan napos és árnyas sávokon.

A temetõben a koporsót a sír fölé helyezett szerkezetre rakták, és a tizenöt ember a sír
köré gyûlt a rövid szertartásra. Gary Olmstead megállt a virágok mögé rejtett süllyesztõ
szerkezet mögött. Avril a sír végéhez állt, és Bibliarészleteket olvasott fel. Joshua Rhinehart a
temetkezési vállalkozó mellett állt. A tucatnyi gyászoló pedig körülállta a sírt. Többségük
szõlõtermelõ volt a feleségével. Ok azért jöttek el, mert Frye borászata vásárolta fel tõlük a
termést, és részvételüket üzleti kötelességnek tekintették. Mások a Frye féle Árnyas Fa
borászat alkalmazottjai voltak, ám az õ jelenlétük semmivel sem volt személyesebb
indíttatású, mint a többieké. Senki nem könnyezett.

És senkinek nem volt alkalma, de kedve sem, hogy belenézzen a koporsóba.

Tannerton befejezte a felolvasást. Oldalra pillantott Olmsteadre, és biccentett.

Olmstead megnyomta az irányító gombot; zümmögni kezdett a nagy teljesítményû
villanymotor. A koporsó lassan leereszkedett a sírgödörbe.

***

Hilary nem is emlékezett rá, mikor érezte magát ilyen jól, mint amikor elõször töltött egy
egész napot Tony Clemenzával.

Ebédelni a Yamashiro Skyroomba mentek Hollywood Hillsbe. Az étel hétköznapinak volt
mondható, ám a környezet és a kilátás miatt kellemes volt a hely, ideális egy könnyû
ebédhez vagy vacsorához. Az étterem valaha egy magánbirtok volt. Tízholdas gyönyörû kert
vette körül. A hegycsúcsról lélegzetelállító kilátás nyílt a Los Angeles-i medencére. Olyan
tiszta volt az idõ, hogy Hilary Long Beachig és Pálos Verdéig ellátott.

Ebéd után a Griffith Parkba mentek. Egy órácskát sétálgattak az állatkertben, medvéket
etettek, Tony ügyesen utánzott néhány állatot. Innen a Griffith Park-i csillagvizsgálóba
mentek tovább egy délutáni lézer show-ra.

Ezután a Melrose Avenue régiségboltjait bújták a Doheny Drive és a La Cienega Boulevard
között; nem vásároltak, csak nézelõdtek, és a tulajdonosokkal beszélgettek.

Amikor elérkezett a délutáni koktél ideje, elhajtottak Malibuba, és kiültek a Tonga gátra.
Nézték a naplementét, hallgatták a hullámok megnyugtató dörejét.

Bár Hilary elég régóta élt Los Angelesben, világa csak a munkája, a háza, a rózsakertje, a
munkája, a filmstúdiók, a munkája és néhány elegáns étterem körül zajlott, ahová a filmesek
jártak. Soha nem járt a Yamashiro Skyroomban, az állatkertben, lézer show-n, a Melrose-i
régiségboltokban vagy a Tonga gáton. Mindez új volt a számára. Úgy érezte magát, mint egy
tátott szájú turista -vagy inkább, mint egy rab, aki hosszú börtönbüntetése után szabadul,
amelynek nagy részét magánzárkában töltötte.

De nem csak attól volt különleges nap, hogy merre jártak. Az egész nem lett volna olyan
érdekes vagy izgalmas, ha nem Tonyval van. A férfi olyan elbûvölõ, szellemes és jókedvû
ember volt, annyira tele energiával, hogy ez még vidámabbá tette a napját.

Miután lassan elszopogattak fejenként két Maitai-t, iszonyatosan megéheztek.
Visszahajtottak a Sepulvedára, majd észak felé a San Fernando-völgybe, hogy a Mel's-ben
vacsorázzanak, ahol Hilary szintén nem járt még. Az étterem egyszerû kis hely volt, amely
olcsón kínálta a legfrissebb és a legízesebb tengeri herkentyûket, amit Hilary valaha csak
kóstolt.

Tonyval párolt kagylót ettek, miközben kitárgyalták kedvenc éttermeiket; és Hilary rájött,
hogy a férfi tízszer annyi helyet ismer, mint õ. Igaz, õ csak azt a fél tucat drága helyet
ismerte, ahová a filmesek zárt világa járt. A kis éttermek, az aprócska kávézók, a családi
kifõzdék, ahol egyszerû, de finom ételeket kínáltak -mindezek a város olyan vetületét
villantották fel Hilary elõtt, amelyekrõl még csak nem is hallott. A nõ anélkül lett gazdag,
hogy rájött volna, miként élvezheti ki azt a szabadságot, amit a pénz biztosít.

Rengeteg kagylót ettek, aztán rengeteg malajziai garnélát, majd rengeteg fehér bort ittak
rá.

Azzal együtt, hogy mi mindent fogyasztottak, elképesztõ, gondolta Hilary, hogy közben
mégis mennyit beszélgettek. Szinte be sem állt a szájuk. Hilary általában visszafogottan
viselkedett az elsõ randevúin, Tony azonban nem feszélyezte. Kíváncsi volt mindenre, amit a
férfi mondott, beszéljen akár bugyuta tévésorozatokról vagy egy Shakespeare drámáról,
politikáról vagy mûvészetrõl. Emberek, kutyák, vallás, építészet, sport, Bach, divat, ételek,
nõmozgalom, vagy a szombat reggeli rajzfilmek -valahogy életbevágónak tûnt, hogy Hilary
megismerje róla a véleményét. És õ is meg akarta ismertetni a férfit a véleményével
minderrõl, hogy elmondhassa majd neki, mit gondol arról, amit a férfi róla gondol. Annyit
beszéltek, mintha Isten másnap hajnalra süketnémasággal akarná sújtani az egész világot.
Hilary megittasult, és nem a bortól, hanem a beszélgetéstõl; megrészegült attól, hogy
beszélnek.

Amikor a férfi hazavitte és elfogadta meghívását egy búcsúitalra, Hilary biztosan tudta,
hogy az ágyban kötnek ki. Nagyon kívánta a férfit; már a gondolattól melege lett és egész
teste bizsergett. Látta a vágyat a férfi szemében is. Muszáj volt ülepedni hagyni a vacsorát,
így aztán Hilary menta krémlikõrt töltött maguknak jéggel.

Épp elhelyezkedtek, amikor megszólalt a telefon.
-Jaj, ne! -szisszent föl Hilary.
-Hívta még tegnap is?

-Nem.
-És ma reggel?
-Nem.
-Lehet, hogy nem is õ lesz.

Együtt indultak a telefon felé.
Hilary habozott, aztán felvette a kagylót.
-Halló?

Csend.
-Az isten verje meg magát! -mondta és olyan erõvel csapta le a kagylót, hogy csodálkozott,
hogy nem tört össze.
-Ne hagyja, hogy kiborítsa!
-Nem tehetek róla -védekezett a nõ.
-Ez csak egy kis gennyes mocsok, aki nem tud kommunikálni a nõkkel. Ismerem a fajtáját. Ha
egyszer hús-vér nõ közelébe kerülne, vagy ha egy nõ ezüst tálcán kínálná magát neki, visítva
menekülne el.
-Mégis megrémít ez az ember.
-Nem jelent fenyegetést. Jöjjön, üljünk le! Próbálja meg elfelejteni az egészet!

Visszaültek a kanapéra és némán szürcsölték mentalikõrjüket.

Aztán a nõ csendesen megszólalt:
-A fene egye meg!
-Holnap délután már titkos lesz a száma. Azután már nem fogja zavarni magát.
-De a mai estét azt sikerült elrontania. Olyan jó
kedvem volt.
-Én még most is jól érzem magam.
-Szóval csak... arra gondoltam, hogy több lesz, mint itt üldögélni a kandalló elõtt.

Tony a szemébe nézett.
-Valóban?
-Miért, maga nem?

A férfinak különös volt a mosolya: nem csupán a száj sajátos görbülése, hanem az egész
arc benne volt, a kifejezõ, fekete szemek; nagyon eredeti mosoly volt ez, és a legkedvesebb,
amit Hilary valaha csak látott.

A férfi így szólt:
-Be kell ismernem, jómagam is többet szerettem volna megkóstolni, mint ezt a mentalikõrt.
-Az az istenverte telefon!

A férfi odahajolt hozzá és megcsókolta. A nõ kinyitotta a száját, nyelvük egy pillanatra
összeért. Tony visszahúzódott, aztán úgy érintette meg a nõ arcát, mint ahogy értékes
porcelánt szokás.
-Azt hiszem, én meg benne vagyok a hangulatban.
-Ha a telefon újból megszólal...
-Nem fog.

A férfi megcsókolta Hilary szemét, aztán a száját, majd kezét finoman a mellére tette.
A nõ hátradõlt, a férfi rá. Hilary megfogta a karját, érezte az ing alatt duzzadó izmokat.
Csókolózás közben Tony elõbb ujjaival megcirógatta a nõ torkát, aztán elkezdte

kigombolni a blúzát.
Hilary most a férfi combjára tette a kezét, ahol az izmok legalább olyan kemények voltak.
Milyen karcsú és mégis milyen kemény ez a férfi! Kezét lassan felcsúsztatta az ágyéka felé,

érezte acélkemény erekciója forróságát. Arra gondolt, hogy a férfi majd belehatol, és ettõl
szétáradt benne a forróság, az izgalomtól megborzongott.

A férfi érzékelte ezt az izgalmat, egy pillanatra abbahagyta a blúz kigombolását, és ujjaival
végigsimított mellén a melltartó felett. Ujjai mintha hûvös nyomokat hagytak volna a nõ
meleg bõrén; Hilary nemcsak az érintést magát érezte, hanem a bizsergést, amely a
nyomában a bõrén maradt.

Megszólalt a telefon.
-Ne törõdj vele! -suttogta a férfi.
Hilary megpróbálta. Átölelte Tonyt, lecsúszott a kanapén, és a férfit magára húzta.
Csókolta, ajkaik összetapadtak, nyelvük egymás száját kutatta.
A telefon csak csengett, csengett.

-A francba!
Felültek.
A telefon csengett, csengett, csengett. Hilary felállt.

-Ne! -szólt rá Tony. -Nem segített, hogy beszéltél vele. Hadd próbáljam meg a magam
módján, lássuk, mi történik.
A férfi felállt és odament az íróasztal sarkához. Felemelte a kagylót, de nem szólt bele.

Hallgatott.
Hilary nem tudta megállapítani az arcáról, hogy a hívó mondott-e valamit.
Tony elhatározta, hogy kivárja a végét. Figyelte az óráját.
Eltelt fél perc. Egy. Kettõ.
A két férfi idegháborúja olyan gyerekes volt, mintha farkasszemet néztek volna

egymással, ki bírja tovább; mégsem volt benne semmi gyerekes. Hilary karja libabõrös lett.
Két és fél perc.
Már egy órának tûnt.
Végül Tony letette a kagylót.

-Letette.
-Nem szólt bele?
-Egy szót se. De õ tette le elõbb, és szerintem ez fontos. Úgy gondoltam, hogy nem fog ízleni
neki a saját orvossága. Azt hiszi, rád tud ijeszteni. De te számítasz a hívására és te is csak
hallgatsz. Elõször azt hiszi, hogy ki tud babrálni veled. De minél tovább hallgatsz, annál
jobban elbizonytalanodik, nem tudja, nem készülsz-e valami trükkre. Nem hallgatják-e le a
telefonodat? Azért húzod az idõt, hogy a rendõrség bemérhesse a hívást? Egyáltalán te vagye,
aki felvetted a telefont? Erre gondol, ettõl aztán megijed és leteszi.
-Ez a pasi megijed? Hát, ez kedves gondolat -jegyezte meg Hilary.
-Kétlem, hogy lesz mersze visszahívni. Legalábbis holnapig nem, de akkor már késõ lesz,
mert addigra kicserélik a számot.
-Ezzel együtt ideges leszek, amíg a telefonos nem végzi el a dolgát.

Tony széttárta a karját, Hilary odabújt hozzá. Megint csókolóztak. Még mindig
iszonyatosan kellemes volt és jó, de a korlátlan szenvedély éle elveszett belõle. Mindketten
szomorúan nyugtázták a különbséget.

Visszamentek a kanapéhoz, de már csak inni és beszélgetni. Fél egykor Tony indulni
készült, de elõbb megállapodtak benne, hogy a következõ hétvégét a múzeumoknak
szentelik. Szombaton elmennek Pasadenába a Norton Simon múzeumba, hogy
megnézzék a német expresszionistákat, és a reneszánsz faliszõnyegeket. Vasárnap pedig a J.
Paul Getty múzeumba, amelynek talán a leggazdagabb képzõmûvészeti gyûjteménye van a

világon. Persze a múzeumokon kívül lesz idejük jókat enni, beszélgetni és (ebben mindketten
nagyon reménykedtek) folytatni, ahol a kanapén abbamaradt.

Tony már az ajtóban volt, amikor Hilary hirtelen rájött: nem bír ki öt napot a férfi nélkül.
-Mi van a szerdával?
-Hogyhogy mi van?
-Mit fogsz vacsorázni?
-Óh, minden bizonnyal egy nagy adag rántottát, a hûtõm tele van tojással.
-Egy kis koleszterinbomba?
-De lekapargatom a penészt a kenyérrõl, és csinálok egy kis pirítóst, hogy ellensúlyozzam. És
megiszom végre azt a narancslét is, amelyet már vagy két hete vettem.
-Te szegény!
-Már csak ilyen az agglegényélet.
-Nem hagyhatom, hogy tojással mérgezd magad, amikor kiváló salátát tudok csinálni, és
hozzá egy kis naphalat!
-Kellemes, könnyû vacsora -jegyezte meg a férfi.
-Nem jó, ha elnehezül az ember.
-Sose lehessen tudni, mikor kell fürgének lennünk.
-Pontosan -mondta nevetve a nõ.
-Akkor, viszlát, szerdán.
-Hétkor?
-Hajszálpontosan.

Megcsókolták egymást, majd a férfi az ajtóhoz ment; odakint hideg szél fújt, befütyült a
házba.

Fél órával késõbb, amikor Hilary már ágyban volt, a teste fájdalmasan bizsergett a
kielégületlenségtõl. Melle feszült; vágyott rá, hogy a férfi keze simogassa, masszírozza õket.
Behunyta a szemét és érezte Tony ajkát a mellbimbóin. Megremegett a gyomra, amikor
elképzelte, hogy a férfi a karjába zárja, látta magát a férfi ágyékán ülni és lassan, érzéki
módon körözni. Hüvelye nyirkos volt és forró, mintha várna. Majd egy órán át forgolódott az
ágyban, aztán fölkelt és bevett egy nyugtatót.

Ahogy elálmosodott, bágyadt párbeszédet folytatott magával.

Szerelmes vagyok?

-Nem, dehogy vagy.

De talán mégis.

-Nem, a szerelem veszélyes.

Vele talán jó lesz.

-Emlékezz Earlre és Emmára!

Tony más.

-Csak fel vagy gerjedve. Ennyi az egész.

Ez is igaz.

Elaludt és álmodott. Némelyik álma aranyfényt árasztott, és kissé elmosódott volt. Az
egyikben meztelen volt Tonyval, egy mezõn hevertek, ahol a fû olyan volt, mint a bársonyos
tollak; a világ tetején voltak, valami sziklaplatón; a meleg szél tisztább volt, mint a napsütés,
tisztább, mint a villám elektromossága -mindennél tisztább a világon.

De rémálmai is voltak. Az egyikben a régi chicagói lakásukban volt; a falak közeledtek felé,
és amikor felnézett, észrevette, hogy nincs mennyezet; Earl és Emma néz le rá, az arcuk
akkora, mint Istené; vigyorogva figyelik, ahogy összenyomják a falak; és amikor ki akart

rohanni a lakásból, az ajtóban egy hatalmas csótányba ütközött; a szörnyû rovar nagyobb
volt nála is, és élve akarta felfalni.

Hajnali háromkor Joshua Rhinehart mordult egyet, felriadt és hánykolódott, míg ki nem
szabadította magát a rátekeredett takaróból. Egy kicsit több bort ivott a vacsorához a
szokásosnál, ami vele nagyon ritkán fordult csak elõ. A fejzúgása megszûnt, de a hólyagja
gyilkosan feszült; mégsem a természet hívó szava zavarta meg az álmát. Szörnyû álma volt,
Tannerton elõkészítõ termében járt. Több halott is kiszállt a koporsójából -és mind Bruno
Frye képében; ijedtében kirohant az éjszakába, a zombik azonban utána mentek és
szólongatták gépies, halott hangon. Hanyatt feküdt a sötétben, a mennyezetre meredt,
amelyet egyébként nem is láthatott. Az egyetlen hangot a éjjeliszekrényen álló digitális óra
alig hallható surrogása adta.

Mielõtt a felesége három éve meghalt, Joshua csak ritkán álmodott. Rémálma pedig soha
nem volt. Egyetlen egyszer sem életének ötvennyolc éve során. De Cora halála óta minden
megváltozott. Most már hetente egyszer vagy kétszer álmodott, és az álma jobbára
kellemetlen volt. A legtöbb arról szólt, hogy elveszít valami roppant fontos, de nem
körülírható dolgot; ilyenkor mindig arra riadt föl, hogy idegesen kapkodva keresi ezt a
valamit, de a dolog teljesen reménytelen. Felesleges lett volna elmennie egy pszichiáterhez,
aki óránként ötven dollárt kér, hogy rájöjjön, Coráról van szó, és az asszony idejekorán
bekövetkezett haláláról. Még mindig nem szokott hozzá a hiányához. Talán soha nem is fog.
Más rémálmaiban élõ halottakat látott, akik mind rá hasonlítottak, nyilván a halandóságát
voltak hivatva jelképezni; most azonban mind Bruno Frye-ra hasonlítottak.

Kimászott az ágyból, nyújtózott egy nagyot és ásított. Kicsoszogott a fürdõszobába, még a
villanyt sem kapcsolta fel.

Két perc múlva, már visszafelé menet, megállt az ablaknál. Az üveg hideg volt. A szél
nekifeszült, és a résen át nyüszítõ hangot adott, mintha valami állat akart volna bejönni. A
völgy csendes volt, és a szõlészetet leszámítva sehol sem égett a fény. Jól látta az Árnyas Fa
borászati üzem épületét észak felé, feljebb a dombok között.

A szeme hirtelen egy elmosódott fénypontot pillantott meg a borászattól délre, a
szõlõben; nagyjából ott, ahol a Frye ház állt. Fény a Frye házban? Nem volna szabad égnie ott
semminek. Bruno egyedül élt. Joshua hunyorogva meredt a sötétbe, de nem volt rajta
szemüveg, és bizonyos távolságon túl, minél jobban erõlködött, annál elmosódottabban
látott. Nem tudta megállapítani, hogy a fény a Frye házból jön-e, vagy valamelyik
adminisztratív épületbõl a ház és a borászati üzem között. Sõt, minél inkább nézte, annál
kevésbé volt biztos benne, hogy fény az, amit lát; olyan gyenge volt, hogy lehetett akár a
hold fényének is a visszatükrözõdése.

Odament az éjjeliszekrényhez, és mivel nem akarta felkapcsolni a lámpát, hogy a fény
megzavarja a látását, a sötétben kezdte keresni a szemüvegét. Mielõtt megtalálta volna,
sikerült felborítania a vizespoharat.

Amikor visszament az ablakhoz és felnézett a domboldalra, a rejtélyes fény eltûnt. Õ
azonban csak állt az ablakban és figyelt. Õ volt á Frye örökség gondnoka, az õ feladata volt
megõrizni a birtok épségét. Ha betörõk vagy vandálok pusztítják a házat, arról neki is tudnia
kell. Figyelt még vagy negyedórán át, de a fényt többet nem látta.

Végül abban a tudatban ment vissza az ágyba, hogy gyenge szeme tréfálta meg.

***

Hétfõ délelõtt Tony és Frank ismét Bobby Valdez lehetséges felbukkanási helyei után
nyomozott, miközben Frank mindvégig Janet Yamada iránt lelkesedett. Hogy Janet milyen
csinos. Hogy milyen intelligens. Hogy milyen megértõ. Hogy Janet ez, hogy Janet az. Már
idegesítõen unalmas is volt ez a lelkesedés, de Tony hagyta, hadd áradozzék. Jó érzés volt
Frankét beszélni látni, úgy viselkedni, mint egy emberi lény.

Mielõtt útnak indultak volna a jelzés nélküli rendõr kocsival, Tony és Frank két
nyomozóval beszélt a kábítószeresektõl: Eddie Quevedóval és Carl Hammersteinnel. A két
specialista úgy tudta, hogy Bobby Valdez kokain vagy angyalpor terjesztésébõl tartja fenn
magát, és finanszírozza erõszakos nemi közösüléseit. Ennek a két anyagnak van most a
legnagyobb keletje a Los Angeles-i piacon. Heroinból és fûbõl is vagyonokat meg lehetett
keresni, de az alvilági patikák legkeresettebb cikke a PCP és a kokó volt. A narkózsaruk
szerint ha Valdez kábítószerrel kereskedik, akkor csak nepper lehet, aki közvetlenül juttatja el
az anyagot a fogyasztóhoz, vagyis a termelési és piaci szerkezet legalsó végén áll. Áprilisban,
amikor a börtönbõl szabadult, gyakorlatilag egy centje nem volt, ahhoz, hogy beszálljon a
narkó gyártásába vagy kereskedésébe, rengeteg tõkére lett volna szüksége.
-Akit tehát kerestek, az egy szimpla utcai nepper -mondta Quevedo Tonynak és Franknek.
-Beszéljetek a nepperekkel! -javasolta Hammerstein. -Kaptok tõlünk egy címlistát nevekkel.
Olyan pasikról van szó, akiket már elõállítottak drogkereskedésért. A legtöbbjük nyilván most
is ebben utazik. Szorongassátok meg õket! Csak rábukkantok valakire, aki belefutott
Bobbyba az utcán, vagy talán tudja, hol kószál mostanában.

A listán, amelyet Quevedótól és Hammersteintõl kaptak, huszonnégy név szerepelt. Az
elsõ hat névbõl hármat nem találtak otthon. A többi három megesküdött, hogy nem ismeri
Bobby Valdezt vagy Juan Mazquezzát, vagy akármilyen néven is fut a nyilvántartásból
származó fotókon mutatott fickó.

Hetedik volt a listán Eugene Tucker, és õ tudott is nekik segíteni. Nem is kellett
megszorongatni.

A legtöbb fekete bõre a barnának ilyen vagy olyan árnyalata, de Tucker igazán fekete volt.
Sötétbarna szeme is több árnyalattal volt világosabb a bõrénél. Bozontos fekete szakállába
õsz szálak vegyültek, a szeme fehérjén kívül ennyi volt rajta fehér, minden más fekete. Ehhez
még fekete inget és fekete nadrágot is viselt. Keménykötésû férfi volt, boltozatos mellkas,
erõs karok, a nyaka olyan vastag, mint egy kikötõ bak a mólón. Úgy nézett ki, mint aki vasúti
síneket hajtogat edzésként.

Tucker egy drága házban bérelt lakást a Hollywood Hillsen, a lakás tágas volt, ritkán, de
annál ízlésesebben volt bebútorozva. A nappaliban mindössze négy bútordarab volt: egy
kanapé, két szék és egy kávézó asztalka. Sehol egy polc. Egy hifi torony. Vagy tévé. Még
lámpák sem voltak; éjjel csak a mennyezeti világítás szolgáltatott fényt. De ez a négy darab
igen értékes holmi volt, mindegyik kiemelte a másik tulajdonságait. Tucker a jelek szerint a
kínai holmikat kedvelte. A kanapé és a székek, amelyeket nemrég húzhattak át jade zöld
bársonnyal, rózsafából készültek; meglehettek száz évesek, de talán kétszer annyi idõsek is;
nehéz darabok voltak, igen jó állapotban -korszakukat jellemzõ páratlan példányok. A kis
asztal szintén rózsafából készült, a lapjának széle vékony elefántcsont berakással. Tony és
Frank a kanapéra ült, Eugene Tucker szembe velük az egyik székre.

Tony végighúzta a kezét a rózsafa karfán és megjegyezte.
-Mr. Tucker, ez gyönyörû.

Tucker felhúzta a szemöldökét.

-Maga tudja, mi ez?
-A pontos korszakot nem ismerem -felelte Tony -, de annyit értek a kínai mûvészethez, hogy
tudjam, nem valami másolat, amit a Searsben vásárolt.

Tucker elnevette magát, hízelgett neki, hogy Tony tisztában van bútorai értékével.
-Sejtem, mire gondol -jegyezte meg mosolyogva. -Hogy mibõl engedheti ezt meg magának
egy ex-bûnözõ, aki két éve szabadult a sittrõl. Ezerkétszáz dolláros havi bérû lakás. Kínai
antik bútorok. Hogy nem tért-e vissza a heroin kereskedéshez, vagy valami hasonlóan jól
jövedelmezõ területre.
-Az a helyzet -felelte Tony -, hogy egyáltalán nem ezt kérdeztem magamtól. Inkább azt,
hogy hogyan csinálja. De tudom, hogy nem az anyag terítésébõl.

Tucker elmosolyodott.
-Honnan tudja ilyen biztosan?
-Ha drogkereskedõ volna, akinek szenvedélye a kínai mûvészet -magyarázta Tony -, akkor
egyszerûen telezsúfolja a lakását mûtárgyakkal, és nem egyesével vásárolja õket össze.
Látszik, hogy jól keres, de annyira nem, mintha drogot árulna, mint korábban tette.

Tucker ismét elnevette magát, és elismerõen tapsolt. Frankhez fordult és megjegyezte: -A
társának nagyon jó a megfigyelõképessége.
Frank is elmosolyodott:
-Vérbeli Sherlock Holmes.
Tony Tuckerhez fordult.
-Ne hagyjon kétségek között hánykódni! Árulja el, mivel foglalkozik!

Tucker elõredõlt, hirtelen a homlokát ráncolta, felemelte gránit öklét, amely hatalmasnak
és ijesztõnek tûnt. Amikor megszólalt, szabályosan vicsorgott:
-Ruhákat tervezek.

Tony meglepetten pislogott.

Tucker hátravetette magát a székében és hatalmasat nevetett. Tony rég nem látott
ennyire jókedvû embert.
-Nõi ruhákat tervezek -mondta. -Komolyan. A nevemet már kezdi ismerni a kaliforniai
divatszakma, az áttörés a küszöbön áll. Ennyit megígérhetek magának.

Frank kíváncsian megszólalt:
-Híreink szerint maga a nyolcból négy évet húzott le heroin és kokain nagybani
terjesztéséért. Hogy vezet innen az út a nõi ruhákhoz?
-Én egy elég mocsok pasas voltam -felelte Tucker. -Az elsõ idõkben a sitten be is
keményítettem. Mindenért a társadalmat vádoltam, a fehér uralmat. Szóval az egész világot,
csak magamat nem. Szóval keménykedtem, és nem jöttem rá, hogy igazából nem nõttem fel.
Addig nem vagy ember, míg nem vállalod a felelõsséget a saját életedért. Sok ember soha
nem jut el idáig.
-Nos, mi volt a fordulópont a maga számára? -érdeklõdött Frank.
-Egy apróság -felelte Tucker. -Ember, néha elképesztõ, hogy meg tudja változtatni az
életünket egy igen kis dolog. Nekem ez egy tévémûsor volt. A hatos hírek után az egyik
tévéállomás L. A-ben egy ötrészes sorozatot hozott a város sikeres feketéirõl.
-Láttam -jegyezte meg Tony. -Több mint öt éve ment, de most is emlékszem rá.
-Izgalmas anyag volt -mondta Tucker. Ilyen képet nem lát az ember a feketékrõl. Mielõtt a
sorozat elindult volna, a sitten mindenki azt hitte, hogy bepisálunk rajta a nevetéstõl. Hogy a
riporter ilyen hülye kérdéseket tesz majd fel: Miért nem dolgoznak szegény fekete
polgártársaink keményebben, és lesznek híresek, mint Sammy Davis? De egy szó sem volt
szórakoztatóiparról vagy sportról.

Tony jól emlékezett erre a remek sorozatra, újságírói telitalálat volt; meglepõ a tévétõl,
ahol az ilyen anyagoknak olyan a mélységük, mint egy teás csésze. Az újságírók fekete
üzletemberekkel és üzletasszonyokkal készítettek interjúkat, hogyan jutottak fel a csúcsra;
olyan emberekkel, akik a semmibõl indultak, és végül milliomosok lettek. Valaki az
ingatlanügyletek révén. Más az étterme révén. Megint más egy kozmetikai szalonlánc révén.
Egy tucat emberrel beszéltek, akik mind megegyeztek abban, hogy nehezebb
meggazdagodni, ha valaki fekete, de korántsem annyira, mint képzelték, amikor belevágtak;
és abban is megegyezett a véleményük, hogy sokkal könnyebb Los Angelesben, mint
Alabamában vagy Mississippiben, vagy mint Bostonban vagy New Yorkban. Több fekete
milliomos él L. A-ben, mint egész Kaliforniában és a többi negyvenkilenc államban
együttvéve. Los Angelesben majdnem mindenki merészen él; a tipikus dél-kaliforniait
nemcsak hogy nem zavarja a változás, hanem keresi, sõt élvezi azt. Ez az örvénylõ légkör, az
állandó kísérletezés rengeteg õrültet vonz a környékre, de sokkal fontosabb, hogy az ország
legokosabb és legújítóbb szellemû agyait; ezért van a térségnek olyan nagy szerepe az ország
kulturális, tudományos vagy gazdasági életében. Nagyon kevés dél-kaliforniainak van ideje és
türelme idejétmúlt gondolatokhoz, amilyen például a faji elõítélet is. Természetesen létezik
bigottság L. A-ben. De amíg egy georgiai fehér földbirtokos családban hat vagy nyolc
nemzedékre van szükség, hogy félretegyék feketékkel szembeni elõítéleteiket, ugyanez a
metamorfózis könnyen megtörténhet egy dél-kaliforniai család esetében egyetlen generáció
alatt. A sorozatban az egyik fekete üzletember meg is jegyezte: -Los Angelesben hosszú ideje
már a mexikói chicanók a niggerek. -Igaz, már ez is változóban van. A hispano kultúra iránt
egyre nagyobb az érdeklõdés és a tisztelet, és a barna bõrûek körében is be lehet számolni
siker sztorikról. A mûsorban több embert is hasonló okkal magyarázta, hogy miért fogadja el
a kaliforniai ember a változást; ennek részben földtani oka van. Ha az ember a világ egyik
legkiszámíthatatlanabb földrengészónájában él, amikor a föld is bármikor megváltozhat a
talpa alatt, az állandóságnak ez a markáns hiánya hat az ember természetére: könnyebben el
tudja fogadni a földindulásnál kevésbé megrázó változásokat. Sok fekete üzletembernek ez
volt a véleménye, és Tony egyet is értett velük.
-Megszólalt abban a sorozatban legalább egy tucat gazdag fekete -mondta Eugene Tucker. A
sitten persze sokan fújoltak, letamásbátyázták õket. Nekem viszont beindult az agyam. Ha
ezeknek sikerült befutni a fehérek világában, nekem miért ne menne? Én is vagyok olyan
okos és fineszes, mint azok, sõt még ravaszabb is némelyiknél. Nekem ez teljesen új fénybe
állította a feketéket, mintha villanykörte gyulladt volna ki a fejemben. Én is Los Angelesben
élek. Ha a város tényleg jobb esélyeket kínál, miért nem használtam ki eddig? Persze egyik
másikuknak idõnként Tamás Bátyaként kellett viselkedni, ha a csúcsra akart jutni. De ha
sikerült, és megvan az elsõ milliód a bankszámládon, akkor már a magad ura vagy. -
Elmosolyodott. -Így aztán elhatároztam, hogy meggazdagodom.
-Csak így, egyszerûen -jegyezte meg Frank lenyûgözve.
-Csak így.
-A pozitív gondolkodás ereje.
-A realisztikus gondolkodásé! -javította ki Tucker.
-És miért pont ruhatervezéssel? -kérdezte Tony.
-Képességvizsgálatokat csináltak velünk, és kiderült, hogy jó tervezõ lennék, és van érzékem
a mûvészi munkához. így aztán megpróbáltam eldönteni, mit is élvezek a ruhatervezésben.
Mindig is én választottam ki a barátnõim ruháit. Szeretek velük vásárolni menni. És ha azokat
a cuccokat hordják, amelyeket én választottam nekik, több bókot kapnak, mintha maguknak
válogattak volna. így aztán, amikor a rabok számára egyetemi kurzust indítottak, nekivágtam

a ruhatervezésnek. És persze üzleti tanfolyamokat is végeztem. Amikor végre szabadlábra
helyeztek, egy darabig egy gyorsétteremben dolgoztam. Olcsó szobában laktam, és nem
költekeztem. Csináltam néhány tervet, megvarrattam õket, és elindultam velük házalni.
Eleinte nem volt könnyû. Sõt, kurvára nehezen ment! Ha megrendelést kaptam egy bolttól,
bementem vele a bankba, és kölcsönt vettem föl rá, hogy el tudjam készíteni a ruhákat.
Ember! Igencsak hajtanom kellett. De lassan egyre jobb kezdett lenni. Most már egész jól
megy! Egy év múlva megnyithatom a saját boltomat egy jó helyen. És végül ott látják majd a
cégtáblát a Beverly Hillsben, hogy „Eugene Tucker" -ezt garantálom maguknak! Tony
megcsóválta a fejét.
-Maga aztán érdekes figura.
-Nem különösebben -felelte Tucker. -Csak érdekes helyen élek, érdekes idõben.

Frank kezében volt a sárga boríték Bobby „Angel" Valdez fotóival. Megcsapkodta vele a
térdét és Tonyra pillantott.
-Azt hiszem, ezúttal nem jó helyre jöttünk -mondta.
-Nagyon úgy néz ki -bólintott Tony. Tucker elõre húzta a székét.
-Mit akartak tõlem?

Tony beszámolt neki Valdezrõl.
-Nos -felelte Tucker -, nem járok ilyen körökbe, igaz, van velük kapcsolatom. Heti tizenöthúsz
órát az Önbecsülésnek dolgozom. Ez egy kábítószer ellenes mozgalom. Tudják, úgy
érzem, ennyivel tartozom nekik. Az önkéntesek a kölykökkel dumálnak, illetve az
információgyûjtõ programban vesznek részt, ami olyan, mint az AFN. Ugye tudják, mi az?
-Add Föl a Neppereket -jegyezte meg Tony.
-Pontosan. Az egy telefonszám, amelyet névtelenül hívni lehet, ha az embernek fülese van a
környék drogszállítójáról. Nálunk nem így megy az Önbecsülésben. Mi magunk járjuk a
környékeket, ahol tudjuk, hogy nepperek mûködnek. Végigjárjuk a lakásokat, beszélünk a
szülõkkel, a gyerekekkel, megpróbálunk kiszedni belõlük mindent, amit csak tudnak. A
dílerekrõl dossziét készítünk, amelyeket átadunk a rendõrségnek. Szóval ha ez a Valdez is
nepperkedik, esetleg mégis tudhatok róla.

Frank megszólalt:
-Egyet kell értenem Tonyval. Maga nagyon érdekes ember.
-Nézzék, azért nem érdemiek dicséretet, mert a mozgalomnak dolgozom. Az én idõmben
sok kölyökbõl csináltam narkóst, akikbõl talán ember lehetett volna, ha nem kapnak gellert.
Nagyon sok idõt kell az Önbecsülés köreiben dolgoznom, hogy valamennyit törleszteni
tudjak.

Frank kivette a fotókat a borítékból, és odaadta õket Tuckernek.

A fekete férfi alaposan szemügyre vette mindhárom képet.
-Ismerem a kis mocsadékot. Annak a harminc fickónak az egyike, akirõl épp most készítünk
dossziét.

Tony szívverése felgyorsult az elkövetkezõ vadászat elõérzetére.
-Csak nem a Valdez nevet használja -jegyezte meg Tucker.
-A Juan Mazquezzát?
-Azt sem. Azt hiszem, Ortiznak hívja magát.
-Tudja, hol találhatjuk meg?

Tucker felállt.
-Hadd hívjam föl az infós központunkat, lehet, hogy megvan a fickó címe.
-Fantasztikus -jegyezte meg Frank.

Tucker elindult a konyha felé, hogy onnan bonyolítsa le a hívást, aztán megtorpant és
visszafordult. -Ez beletelik néhány percbe. Ha kíváncsiak a terveimre, menjenek be
nyugodtan a mûtermembe. -A nappaliból nyíló duplaszárnyú ajtóra mutatott.
-Persze -mondta Tony. -Nagyon szeretnénk látni õket.

Frankkel bementek a szomszéd szobába, amely még a nappalinál is gyérebben volt
berendezve. Egy nagy rajzasztal állt benne karos lámpával, elõtte egy magas szék, rugós
háttámlával. A szék mellett kerekes fiókos szekrény a rajzeszközöknek. Az ablaknál egy
áruházi próbababa állt, büszkén felvetett fejjel, karja széttárva; mûanyag lábaira élénk színû
anyagot tekertek. Itt sem voltak polcok a falakon, sem szekrények; a vázlatok, a rajztáblák és
a szabász eszközök az egyik fal mellett hevertek a padlón. Eugene Tucker láthatóan bízott
benne, hogy lassan képes lesz ugyanolyan értékes holmikkal bebútorozni a lakást, mint
amilyeneket a nappaliban láttak; közben viszont nem akarta arra vesztegetni az idõt, hogy
olcsó holmikat vásároljon.

Igazi kaliforniai optimizmus, állapította meg magában Tony.

Az egyik falon rajzszöggel felerõsítve Tucker tervei és rajzai. Ruhái, kosztümjei és blúzai
követték a test formáját, mégis szálltak, nõiesek voltak, de nem az émelygésig. A férfinak
kitûnõ színérzéke volt, szeretett elmerülni a részletekben, amitõl minden ruhája eredeti lett.
Minden rajza remek tehetségrõl árulkodott.

Tonynak még így is nehéz volt elhinnie, hogy ez a kemény fekete fickó nõi ruhák
tervezésébõl él. De aztán rájött, hogy õ sem sokban különbözik tõle. Nappal gyilkossági
ügyekben nyomoz, akit érzéketlenné és keménnyé tesz a mindennapos erõszak, amellyel
találkozik; estére mûvésszé alakul át, aki a vászon fölé görnyed a lakásán, és csak fest, fest,
fest. A maguk különös módján tulajdonképpen Tuckerrel testvérek.

Tony és Frank épp az utolsó rajzokat is megnézte, amikor Tucker visszatért a konyhából.
-Nos, mi a véleményük?
-Csodálatosak -felelte Tony. -Félelmetesen jó érzéke van a színekhez és a formákhoz.
-Nagyon jó, amit csinál -tette hozzá Frank.
-Van az Önbecsülésnek dossziéja Valdezrõl? -érdeklõdött Tony.
-Igen, de Ortiznak nevezi magát, mint gondoltam. Jimmy Ortiznak. Annyit sikerült
összeszednünk róla, hogy kizárólag PCP-ben utazik. Tudom, hogy nem sok jogom van
másokra mutogatni... de az én szemembe a PCP díler a szakma legalja. Úgy értem, hogy az
angyalpor méreg. Mindennél gyorsabban szétrágja az agysejteket. Annyi anyagunk még nincs
róla, hogy átadhatnánk a szivart a rendõrségnek, de dolgozunk rajta.
-A címe is megvan? -kérdezte Tony.

Tucker egy cédulát nyomott a kezébe, amelyen szép betûivel egy cím állt.
-Ez egy elegáns luxus lakótelep egy saroknyira a Sunsettõl, kettõre a La Cienegától.
-Meg fogjuk találni -bólintott Tony.
-Amit a fickóról mondtak -jegyezte meg Tucker -, és amit a központtól hallottam róla, ez
nem az a fajta, aki leáll és rehabilitálja magát. Jobb, ha jó hosszú idõre kivonják a
forgalomból.
-Az biztos, hogy meg fogjuk próbálni -felelte Frank.

Tucker kikísérte õket a kapuig, ahonnan messze el lehetett látni a medencében elterülõ
városra.
-Gyönyörû, mi? -kérdezte. -Ez már valami.
-Szép a kilátás -jegyezte meg Tony.
-Egy ilyen nagy és szép város -mondta büszkén és szeretettel Tucker, mintha õ maga
építette volna a mega poliszt. -Tudják, nemrég hallottam, hogy a washingtoni bürokraták

tanulmányt készítettek, hogy lehetne megoldani a tömegközlekedést L. A-ben. Õk már
eldöntötték magukban, hogy ezt a békát lenyomják a torkunkon. Jócskán megdöbbentek,
amikor kiderült, hogy legalább százmilliárd dollárba kerülne egy gyorsvasútrendszer
kiépítése, de ez is csak az ingázók tíz vagy tizenkét százalékát tudná felszívni. Ezek még most
sem fogják föl, milyen fantasztikusan nagy is a Nyugat! -Élvezettel magyarázott, széles arca
ragyogott, kezei repkedtek a levegõben. -Nem értik meg, hogy L. A. lényege a tér -a tér, a
mozgás és a szabadság. Ez egy olyan város, ahol nem kell egymást taposnunk. Van fizikai és
érzelmi tér. Lélektani tér. L. A.-ben az ember gyakorlatilag az lehet, ami akar. Itt kiveheted a
jövõdet mások kezébõl, hogy magad alakítsd. Ez fantasztikus. Imádom. Jézusom, tényleg
imádom!

Tonyt annyira lenyûgözték Tucker mély érzései a város iránt, hogy elárulta neki titkos
álmát.
-Én is mindig mûvész akartam lenni, a mûvészetbõl megélni. Ugyanis festek.
-Akkor miért állt zsarunak? -kérdezte Tucker.
-Mert fix a fizetés.
-Ki nem szarja le a fix fizetést?
-Jó zsaru vagyok. Szeretem a munkám.
-És jól fest?
-Elég jól, azt hiszem.
-Akkor tegye meg azt a lépést! -mondta Tucker.
-Ember, maga a nyugati világ peremén él, a lehetõségek határán. Rugaszkodjon neki és
ugorjon! Baromi izgalmas dolog, és átkozottul messze van a mély, szóval gyakorlatilag nem
ütheti meg magát. Sõt, maga talán ugyanazt fogja érezni, amit én. Ez nem olyan, mint amikor
lezuhan az ember. Inkább azt érzi csak, hogy zuhan... de fölfelé!

Tony és Frank a téglakerítés mellett jutottak ki a kocsi feljáróra, ahol egy hatalmas
datolyapálma árnyékában állt a jelzés nélküli rendõrségi szedán.

Miközben Tony kinyitotta a kocsi ajtaját, Tucker odakiáltotta neki a pergolából:
-Ugorjon egy nagyot! Rugaszkodjon neki és szálljon!
-Eszméletlen egy fickó! -jegyezte meg Frank, amikor elindultak a ház elõl.
-Az -felelte Tony és arra gondolt, vajon milyen lehet repülni.

Miközben a Tuckertõl kapott cím felé hajtottak, Frank eleinte a fekete férfiról beszélt,
majd hosszasan ismét Janet Yamadáról. Tony még mindig Eugene Tucker tanácsán törte a
fejét, így csak félig-meddig figyelt a társára. Frank nem vette észre, hogy Tony másfelé
kalandozott. Amikor a nõrõl beszélt, nem beszélgetni akart; egyszerûen monologizált.

Negyedórával késõbb megtalálták a lakótelepet, ahol Jimmy Ortiz élt. A garázs a föld alatt
volt, erõs vaskapu zárta, amelyet csak elektronikusan lehetett nyitni. A komplexum egy
hatalmas úszómedence köré épült, amelyet buja zöld vett körül. A pezsgõmedencében két
bikinis lány és egy szõrös mellkasú fiatal férfi üldögélt Martinit szopogatva. Nagyokat
nevettek, ahogy az örvénylõ víz körbenyaldosta õket.

Frank megállt a Jacuzzi medence mellett, és megkérdezte tõlük, hol lakik Jimmy Ortiz.

Az egyik lány felelt:
-Nem az az aranyos kis fickó, akinek bajsza van?
-Babaarcú a srác -jegyezte meg Tony.
-Õ lesz az! -mondta a lány.
-Bajuszt növesztett?
-Ha ugyanarról a pasiról beszélünk -mondta a lány. -Ennek van egy szuper Jaguárja.
-Õ az! -bólintott Frank.

-Azt hiszem, ott lakik valahol -mondta a lány -, a négyes épületben az elsõ emeleten, a
legvégén.
-És otthon van? -kérdezte Frank.

Ezt senki sem tudta.

A négyes épületben Tony és Frank lépcsõn ment fel az elsõ emeletre. Az épület teljes
hosszában nyitott erkély futott, amely az udvarra nézett. A korlát mentén, az elsõ három
ajtóval szemben borostyán és más futónövények szolgáltak a zölddel, amit a földszinten
lakók készen megkaptak; a negyedik lakás elõtt azonban nem volt ilyesmi. Az ajtó, résnyire
nyitva volt.

Tony tekintete összetalálkozott Frankével. Mindkettejükében aggodalom tükrözõdött.
Vajon miért van nyitva az ajtó? Bobby vajon tudta, hogy jönnek? Megálltak az ajtó két
oldalán. Vártak és füleltek.

Hang kizárólag az udvari pezsgõmedencében lubickoló trió felõl érkezett.

Frank kérdõn húzta föl a szemöldökét.

Tony a csengõre mutatott.

Rövid habozás után Frank megnyomta.

Odabent lágy harangszó hallatszott. Bimm-bamm-bomm.

Várták a választ, szemüket nem vették le az ajtóról.

Hirtelen mintha megállt volna a levegõ, iszonyatosan nehéznek tûnt: nedvesnek, sûrûnek,
szirupszerûnek. Tonynak nehezére esett beszívni is, úgy érezte, mintha folyadék áramlana a
tüdejébe.

Senki nem reagált a csengetésre.

Frank újból megnyomta a csengõt.

Amikor erre sem kaptak választ, Tony a zakója alól elõhúzta a revolverét. Iszonyatosan
gyengének érezte magát. A gyomra égett, mintha savat ivott volna.

Frank is a kezében tartotta pisztolyát, figyelte, nincs-e mozgás odabent, majd végül
teljesen benyomta az ajtót.

Az elõszoba üres volt.

Tony oldalt fordult, hogy jobban belásson. A nappali, amelynek csak egy részét látták,
sötét volt és csendesnek tûnt. A függöny el volt húzva, lámpa nem égett.

Bekiáltott:
-Rendõrség!

A hangja visszhangot vetett az erkély mennyezetén.

Egy madár csivitelt a közeli olajfán. Az egyik lakásban megszólalt a telefon, a hang tompa
volt, de hallható.
-Bobby! -kiáltott be Frank. -Hallja, amit mondok? Rendõrség! Vége a játéknak. Jöjjön
szépen elõ! Most azonnal!

Odalent az udvaron a fürdõzõk nagyon elcsendesedtek.

Tonynak hirtelen az az õrült érzése támadt, mintha hallotta volna, hogy legalább egy tucat
lakásban az emberek az ablakhoz lopakodtak.

Frank még jobban felemelte a hangját.
-Nem akarjuk bántani, Bobby!
-Figyeljen a kollégámra! -kiabálta be Tony. -Ne kényszerítsen, hogy bántsuk! Jöjjön elõ szép
nyugodtan!

Bobby nem felelt.
-Ha itt volna -jegyezte meg Frank -, annyit legalább mondott volna, hogy húzzunk az
anyánkba.

-Akkor most mi legyen? -kérdezte Tony.
-Azt hiszem, bemegyünk.
-Jézusom, de utálom az ilyen szarságot! Jobb volna erõsítést hívni.
-Lehet, hogy nincs is nála fegyver -felelte Frank.
-Te viccelsz!
-A lapján nem szerepel, hogy elkapták volna tiltott fegyverviselésért. Ha épp nem hajt
valami nõre, akkor egy gyáva kis féreg.
-De gyilkos.
-Nõket öl. Csak nõkre veszélyes.

Tony megint bekiabált:
-Bobby, ez az utolsó lehetõsége! A francba, jöjjön ki szép lassan!
Csend.

Tony szíve õrülten kalapált.
-Oké -szólalt meg Frank -, essünk túl rajta.
-Ha jól emlékszem, a legutóbb te mentél be elsõnek, amikor utoljára ilyesmire
kényszerültünk.
-Ja, a Wilkie-Pomroy ügyben.
-Akkor azt hiszem, hogy most én jövök -mondta Tony.
-Tudom, mennyire repesel, hogy találkozhass vele.
-Óh, nagyon!
-Teljes szívedbõl.
-Ami most itt ver a torkomban.
-Menj, és kapd el, tigris!
-Fedezz!
-Az elõszoba túl keskeny ahhoz. Nem látok eléd, ha bemész.
-Lehúzódom, amennyire csak lehet -felelte Tony.
-Tedd azt! Megpróbálok túllátni rajtad.
-Aztán tartsd nyitva a szemed!

Tony gyomra kihûlt. Vett két mély lélegzetet, megpróbált megnyugodni. De ettõl csak
még szaporábban és hangosabban kezdett verni a szíve. Végül lekuporodott és elindult,
revolverét maga elé tartva. Belopakodott a csempézett elõszobába és megállt a nappali
ajtajában, mozgásra figyelt, miközben arra számított, hogy mindjárt golyót kap a szeme közé.

A nappalit épp csak annyi fény világította meg, amennyire a nehéz sötétítõ függöny
szélein be tudott sütni a nap. Amennyire Tony meg tudta állapítani, minden zömök árny
bútordarab lehetett. Az egész helyiség tele volt nagy, drága és teljesen gusztustalan,
amerikanizált mediterrán bútorokkal. A nap keskeny sávja a vörös bársony kanapéra esett,
amelynek tölgyfa utánzat korlátját groteszk kovácsoltvas liliom díszítette.
-Bobby?

Semmi válasz.
Valahol egy óra ketyegett.

-Nem akarjuk bántani, Bobby.
Csend.
Tony visszatartotta a lélegzetét. Hallotta, ahogy Frank veszi a levegõt. Mást nem.
Lassan, óvatosan felállt. Senki nem lõtt rá.
Végigtapogatta a falat, míg rá nem bukkant a kapcsolóra. A sarokban álló lámpa, ernyõjén

bikaviadal jelenettel, gyulladt fel, amikor felkapcsolta; fényében belátta a nappalit és az
étkezõ nagy részét. Nem volt ott senki.

Frank közben utolérte és fejével a folyosó beépített szekrénye felé intett.
Tony félreállt.
Frank a hasa magasságában tartott pisztollyal óvatosan kinyitotta. Az egész szekrényben

két könnyû öltöny lógott, alul pedig számos cipõdoboz sorakozott.

Eltávolodtak egymástól, nehogy egy célponttá váljanak, így mentek keresztül a nappalin.
Alit ott egy nagy italos szekrény, nevetségesen nagy pántvasakkal; az üvege sárga
katedrálüveg volt. A szoba közepén jókora nyolcszögletû kávézóasztal állt, rajta soha nem
használt rézkancsó. A kanapét és a székeket vörös bársony kárpit borította, apró arany és
fekete mintával. A függöny narancssárga, a szõnyeg zöld. Iszonyúan csúnya hely, hogy élni
lehessen benne.

És, gondolta magában Tony, igen abszurd volna meghalni benne.

Átmentek az étkezõn és benéztek az apró konyhába. Iszonyatos volt a felfordulás. A
konyhaszekrény és a hûtõ ajtaja nyitva. A konzervek, üvegek és dobozok a padlóra söpörve.
Némelyikükön látszott, hogy odavágták. A hulladék halomban üvegcserepek csillogtak. A
sárga padlócsempén a kiömlött meggylekvár úgy folyt szét, mint egy megtermett amõba. Az
egész padlót ellepték a meggyszemek. A villanytûzhelyen szétkentek egy üveg csoki krémet.
Mindent elborított a zabpehely, a morzsolt kapor, az olívabogyó és a száraz spagetti. Valaki
mustárral és szõlõlekvárral négyszer is kiírta az egyetlen üres falfelületre:

Cocodrilos
Cocodrilos
Cocodrilos
Cocodrilos

Suttogva beszéltek egymással:
-Mi ez?
-Spanyolul van.
-De mit jelent.
-Krokodilok.
-Miért pont krokodilok?
-Nem tudom.
-Hátborzongató -jegyezte meg Frank.

Tony egyetértett a kollégájával. Bizarr helyzetbe kerültek. Ha nem is értette pontosan, mi
történik, pontosan tudta, hogy nagy veszély leselkedik rájuk: Arra gondolt, bárcsak tudná,
melyik ajtó fog felpattanni.

Benéztek a dolgozószobába, amely ugyanúgy túl volt zsúfolva bútorokkal, mint a két elõzõ
helyiség. Bobbyt nem találták ott, sem a szoba szekrényében.
Óvatosan haladtak elõre a folyosón a két hálószoba és a két fürdõszoba felé. Hangtalanul

osontak.
Az elsõ hálóban és fürdõszobában semmi rendkívülit nem láttak.
A nagyobbik hálóban azonban ismét iszonyatos volt a rendetlenség, a ruhákat kirángatták

a szekrénybõl és széthajigálták. Némelyik ott hevert a padlón, mások összegyûrve az ágyon,
vagy épp a komódon. Minden egyes ruhadarabot, ha nem az összesét csúnyán tönkretették.
A gallérokat, ujjakat letépték az ingekrõl. A zakókról a hajtókát. A nadrágok varrását
széttépték. Aki ezt tette, azt a vak düh vezethette; mégis meglepõen módszeres pusztítást
végzett.

De ki volt az?
Valaki, akinek leszámolni valója volt Bobbyval?
Bobby saját maga? Miért tenné tönkre valaki a saját konyháját, rongálná meg a ruháit?

És mi köze ehhez a krokodiloknak?

Tonynak az a zavarba ejtõ érzése volt, hogy túl gyorsan haladnak, hogy valami fontos
elkerüli a figyelmüket. Mintha valami magyarázatféle is kavargott volna a tudata peremén,
de nem tudta sehogyan sem megfogni.

A szomszédos fürdõszoba ajtaja zárva volt. Ez volt az egyetlen helyiség, ahol nem jártak
még.

Frank az ajtóra irányította a revolverét, amikor odaszólt Tonynak:
-Ha nem ment el, mielõtt ideértünk, akkor itt kell lennie.
-Kicsodának?

Frank meglepett arccal nézett rá.
-Hát Bobbynak, ki másnak?
-Szerinted õ dúlta fel a saját lakását?
-Miért... mit gondolsz?
-Valami nagyon elkerüli a figyelmünket.
-Igen? Micsoda?
-Nem tudom.

Frank elindult az ajtó felé.
Tony habozott, a lakás zajaira fülelt.
A hely körülbelül olyan zajos volt, mint egy sír.

-Valakinek akkor is odabent kell lennie a fürdõszobában -jegyezte meg Frank.

Megálltak az ajtó két oldalán.
-Bobby! Hall minket? -kiabálta Frank. -Nem maradhat ott örökké. Jöjjön szépen elõ
felemelt kézzel!

Nem jött elõ senki. Tony szólalt meg ezután:

-Még ha nem is Bobby Valdez, akkor is jöjjön elõ!
Tíz másodperc telt el. Húsz. Harminc.
Frank megfogta az ajtógombot; lassan elfordította, majd benyomta az ajtót, de azonnal a

falhoz tapadt, hogy kikerüljön a golyók, a kés vagy bármi más útjából, amelyek arra utalnak,

hogy nem kívánatos vendég.
Se lövések. Se mozgás.
Egy valami jött ki a fürdõszoba ajtaján, valami gyomorfordító bûz. Vizelet és ürülék. Tony

öklendezni kezdett.

-Jézusom!
Frank az orra és a szája elé kapta a kezét.
A fürdõben nem volt senki. A padlón pocsolyában állt a sárga vizelet, ürülékkel mázolták

be a komódot, a mosdót és a zuhanyfülke üvegajtaját.
-Az Isten szerelmére, mi folyik itt? -kérdezte Frank eltakart szájjal.
A fürdõszoba falára kétszer írták ki ürülékkel ugyanazt a szót:

Cocodrilos
Cocodrilos

Tony és Frank gyorsan visszavonult a hálószoba közepére, a szétszabdalt ruhákon
tapostak. Mivel a fürdõ ajtaja nyitva maradt, a bûz követte õket, ezért kihátráltak a
közlekedõbe.
-Akárki is tette, nagyon gyûlölheti Bobbyt -jegyezte meg Frank.
-Szóval szerinted nem Bobby csinálta?
-Ugyan már, miért? Mi értelme volna? Bizarr az egész. Nekem a hideg futkároz a hátamon.
-Hajmeresztõ -állapította meg Tony is.

Hasizmait szabályosan görcsbe merevítette az idegesség; szíve épp csak kicsivel vert
lassabban, mint amikor beléptek a lakásba.

Mindketten csendben maradtak, mintha a kísértetek lépteit hallgatnák.

Tony egy apró barna pókot figyelt, amely a folyosó sarkában ügyködött.

Frank végül elrakta a pisztolyát; elõvette a zsebkendõjét, és megtörölte verejtékezõ arcát.

Tony is elrakta a revolverét és megszólalt:
-Nem hagyhatjuk itt így ezt a helyet. Úgy értem, annál messzebbre jutottunk. Igen sok
mindent meg kell magyaráznunk.
-Egyetértek -felelte Frank. -Segítséget kell kérnünk, ki kell adni a körözést, és alaposan át
kell kutatnunk mindent.
-Fiókról fiókra.
-Szerinted mit találunk?
-Csak a jó Isten a tudója.
-Láttam egy telefont a konyhában -jegyezte meg frank.

Elindult elõre a nappali felé. Frank épp befordult volna a konyhába, amikor felkiáltott:
-Úristen! -és megpróbált kihátrálni az ajtóm.
-Mi történt?

Amint Tony kinyitotta a száját, valami csattant.

Frank felkiáltott, majd oldalra zuhant, de megkapaszkodott az asztal sarkában,
megpróbált talpon maradni.

Újabb éles csattanás hallatszott, és ahogy végighullámzott a visszhang a lakás falai között,
Tony rájött, hogy lövést hallott.

De a konyhában nem volt senki!

Tony a pisztolya után nyúlt és az a furcsa érzése támadt, mintha lassított felvételben
mozogna, közben pedig a világ tempója a kétszeresére gyorsult fel.

A második lövés Frankét a vállán érte; megpördült. Belezuhant a földre borult meggy
lébe, spagettibe és üvegtörmelékbe.

Ahogy Frank eldõlt, Tony megpillantotta Bobby Valdezt. A mosogató alóli szekrénybõl
mászott épp elõ, amelyet nem is néztek, mert nem hitték, hogy elfér benne egy ember.
Bobby kígyóként tekeredett elõ a szûk nyíláson. Már csak a lába volt benn; oldalára fordult,
karjára támaszkodva húzta ki magát, kezében ott füstölgött a 32-es. Meztelen volt. Látszott
rajta, hogy rosszul van. A szeme hatalmas volt, vadul csillogott, pupillája kitágult, arcának
sötét bõre felpüffedt. Döbbenetesen sápadt volt, ajka vértelen. Tony mindezt a másodperc
töredéke alatt felmérte, érzékeit felerõsítette a felszaporodott adrenalin.

Frank épp csak a földre zuhant, Tony pedig még csak nyúlt a revolvere után, amikor Bobby
harmadszorra is tüzelt. A golyó gellert kapott a boltív élén. Tony arca megtelt
vakolatdarabkákkal.

Hátravetette magát, aztán hasra, a vállára zuhant, felszisszent a fájdalomtól, aztán
gyorsan kiperdült a tûzvonalból. Egy szék mögé hengeredett és végül elõhúzta a pisztolyát.

Talán ha hat vagy hét másodperc telt el, mióta Bobby elõször elsütötte a pisztolyát.

Valaki azt hajtogatta:
-Jézusom, Jézusom, Jézusom. -A hang remegett, és bántóan magas volt.

Tony hirtelen rájött, hogy saját magát hallja. Az ajkába harapott és igyekezett úrrá lenni a
rátörõ hisztérián.

Most már tudta, mi zavarta eddig, hogy mivel nem számoltak. Ha Bobby Valdez PCP-t
terít, akkor ebbõl sejteniük kellett volna, mi történt, amikor meglátták a feldúlt lakást.
Eszükbe kellett volna jusson, hogy néha a nepperek vannak olyan ostobák, hogy használják

is, amit árulnak. A PCP, más nevén angyalpor, eredetileg állatok számára készült nyugtató,
amelynek meglehetõsen jól ki lehet számítani a hatását egy lóra vagy egy bikára. De ha
emberek szedték be, reakciójuk a csendes transzállapottól a furcsa hallucinációkon át
egészen a pusztító dührohamig bármi lehetett. Eugene Tucker jól mondta: a PCP méreg;
szabályosan szétrágja az agyat, az agysejteket. Bobby telenyomta magát PCP-vel, és
szétverte a saját lakását. Képzeletbeli krokodilok üldözték, elõlük menekült a mosogató alá.
Tony azért is nem kereste ott, mert nem tudták, hogy dühöngõ õrülttel van dolguk. Óvatosan
kutatták át a lakást, mert egy zavarodott erõszakos gyilkosra számítottak; de felkészületlenül
érte õket, amikor kiderült, hogy egy õrülttel állnak szemben. A lakásban uralkodó felfordulás
és ész nélküli pusztítás -a feliratok a falon, az ürülék a fürdõszobában -mind-mind a PCP
által kiváltott hisztériás roham következményei. Tony ugyan soha nem szolgált a narkó
ügyosztályon, ennyit azonban tudnia kellett volna. Ha helyesen értelmezi a jeleket, minden
bizonnyal benéznek a mosogató alá vagy minden apró lyukba, nem sokszor elõfordul, hogy
PCP-s paranoiájában valaki valami szûk, anyaméhre emlékeztetõ helyen keres menedéket az
ellenséges külvilág elõl. Frankkel azonban félreértelmezték a jeleket, és most nyakig benne
vannak a katyvaszban.

Frankét kétszer is eltalálták. Súlyosan megsérült. Haldoklik. Talán már meg is halt.

Nem!

Tony megpróbálta kiverni a fejébõl a gondolatot, és arra koncentrálni, miképpen vehetné
át Bobbytól a kezdeményezést.

A konyhában Bobby rémülten ordítani kezdett:
-Hay muchos cocodrilos!

Tony fordított magában: Rengeteg a krokodil!
-Cocodrilos! Cocodrilos! cocodrilos! Áh! Áh! Áááááh! -A rémült kiáltás állati nyöszörgéssé
torzult.

Mint akit élve falnak fel, gondolta Tony és megborzongott.

Bobby kirohant a konyhából, ordítva belelõtt a padlóba, mint aki krokodilokra céloz.

Tony összehúzta magát a szék mögött. Attól félt, ha feláll és céloz, egyszerre szétszabdalja
a golyóáradat, mielõtt meghúzhatná a ravaszt.

Bobby õrülten kapkodta a lábát, mintha a krokodilok elõl próbálná elrántani, aztán a
padlóba lõtt ismét. Egyszer. Majd még egyszer.

Eddig hat lövés, gondolta Tony. Három a konyhában, három idebent. Hány lehetett a
tárban? nyolc? Tíz?

Bobby ismét tüzelt, ezúttal háromszor. Az egyik golyó ismét gellert kapott valamin.

Eddig kilenc lövés. Még egy tölténye van.
-Cocodrilos!

A tízedik lövés fülhasítóan nagyot dörrent a zárt helyiségben; a golyó ismét gellert kapott,
és elfütyült.

Tony felállt a rejtekhelyérõl. Bobby alig három méterre volt tõle. Tony két kézzel fogta a
pisztolyát, és célba vette vele a férfi meztelen mellkasát.
-Oké, Bobby, higgadjon le! Vége van.

Bobbyt láthatóan meglepte, hogy ott látja. Minden bizonnyal annyira az anyag hatása
alatt volt, hogy el is felejtette, hogy látta már Tonyt a konyha boltívében nem egészen egy
perce.
-Krokodilok -szólalt meg rettegve Bobby, most már nem spanyolul.
-Nincsenek itt krokodilok -felelte Tony.
-De, hatalmasak.

-Nem. Itt nincsenek krokodilok.
Bobby felsikoltott, felugrott és a padlóba akart lõni, de a pisztoly üresen csattant.
-Bobby! -szólt rá nyugodtan Tony.

Bobby nyöszörögve fordult felé.
-Bobby, feküdjön le szépen hasra a padlóra!
-Akkor elkapnak! -felelte Bobby. A szeme rémülten kidülledt; fekete szembogarát
közvetlenül a szeme fehérje határolta. Borzalmasan remegett. -Meg fognak enni.
-Idehallgasson, Bobby! Jól nyissa ki a fülét. Itt nincsenek krokodilok. Csak hallucinálja õket. A
krokodilok csak a fejében léteznek. Ért engem?
-A vécébõl bújtak elõ -magyarázta reszketve Bobby. -A zuhany lefolyójából. És a mosdóból.
És mind a farkamat akarta leharapni. Hatalmasak. -A félelme kezdett dühé alakulni, sápadt
arca kipirult, ajkait felhúzta, kivillantotta a fogait, mint a vicsorgó farkas.
-Nem fogom hagyni! Nem harapják le a farkamat! Megölöm mindet!

Tonyt kétségbe ejtette, hogy képtelen szót érteni Bobbyval; zavarát csak fokozta a tudat,
hogy Frank közben a konyhában elvérezhet, másodpercrõl másodpercre gyengül, és gyors
orvosi segítségre volna szüksége. Eldöntötte, hogy belép az ijesztõ rémképbe, hogy úrrá
legyen Bobby hallucinációján. Halk, megnyugtató hangon megszólalt:
-Figyeljen rám! Az össze krokodil visszamászott a csatornába. Nem látja? Hallja, hogy surrog
a csõ, ahogy távolodnak a házból? Látták, hogy segítséget kapott, tudják, hogy most már
fölényben vagyunk. Mindegyikük feladta.

Bobby üveges szemekkel nézett rá, tekintetében nem volt semmi emberi.
-Mind elmentek -ismételte meg Tony.
-El?
-Most már nem bánthatják magát.
-Hazudik.
-Nem, az igazat mondom. Mindegyik krokodil lement a csa...

Bobby felé hajította az üres pisztolyt.

Tony villámgyorsan leguggolt.
-Te rohadt, mocsadék zsaru!
-Nyugalom, Bobby!

Bobby elindult felé.
Tony hátrálni kezdett a meztelen férfi elõl.
Bobby nem kerülte ki a széket, egyetlen mozdulattal félrelökte a nehéz bútordarabot.
Tonynak eszébe jutott, hogy az angyalpor hatására az embernek emberfeletti ereje

támad. Nem ritka, hogy egy cingár kis narkóst négy vagy öt termetes rendõrnek kell
megfékeznie. Errõl az erõrõl több orvosi elmélet is született, de ezeknek egy rendõr nem
veszi hasznát, ha szembekerül egy õrjöngõ drogossal, akiben öt ember ereje összpontosul.
Tony sejtette, hogy nem lesz mással képes megfékezni Bobbyt, mint a fegyverével, pedig elvi
fenntartása volt az erõszak alkalmazásával szemben.
-Megöllek! -vicsorogta Bobby. Ujjait úgy tartotta, mintha karmok volnának. Arca lángvörös
lett, a nyála tajtékot vetett a szája sarkában.

Tony kettejük közé rántotta a nyolcszögletû asztalt.
-Állj, a kurva életbe!

Nem akarta megölni Bobby Valdezt. A testületnél eltöltött évei alatt mindössze három
emberre lõtt rá szolgálat közben. És minden alkalommal szigorúan önvédelmi célból húzta
meg a ravaszt. A három közül egyik sem halt meg.

Bobby kezdte megkerülni az asztalt.

Tony a másik oldalon követte.
-Most én vagyok a krokodil! -vigyorgott eszelõsen Bobby.
-Ne kényszeríts arra, hogy bántsalak, Bobby!

Bobby felkapta az asztal sarkát, és félrelendítette az útból; Tony a falhoz hátrált, erre
Bobby nekirontott, miközben valami érthetetlen kiáltás tört elõ a torkából. Tony meghúzta a
ravaszt; a golyó becsapódott Bobby vállába, megpördült és térdre rogyott, de hihetetlen
módon szinte azonnal felpattant, dühös ordítással a kandallóhoz rohant, felkapott egy kis
bronzlapátot és Tony felé dobta. Tony elhajolt, de Bobby ekkor már egy piszkavassal a
kezében rárontott, és a szerszám Tony combját érte. Tony felkiáltott, ahogy a fájdalom
szétáramlott a lábában, de nem esett el, újra célzott, ezúttal a férfi meztelen mellkasára, és
közvetlen közelrõl belelõtt. Bobby egy utolsó kiáltással a levegõbe repült, egy székbe zuhant,
majd onnan a padlóra csúszott; a mellébõl úgy lövellt a vér, mint egy szökõkútból, végtagjai
rángatóztak, kezével a szõnyeget markolászta, harapdálta sérült karját -majd mozdulatlanná
dermedt.

Tony remegve, mélyeket lélegezve és szitkozódva tette el a pisztolyát. A telefonhoz
botorkált. Bemondta a központosnak, kicsoda és mit akar.
-Elõbb egy mentõt, aztán a rendõrséget -mondta.
-Értettem, uram -felelte a nõ.

Tony letette a kagylót is kisántikált a konyhába.
Frank Howard még mindig szétterjesztett karokkal, lábakkal a szeméthalom közepén

hevert. Annyit sikerült elérnie, hogy közben á hátára fordult.
Tony letérdelt mellé.
Frank kinyitotta a szemét.

-Megsérültél? -kérdezte erõtlenül.
-Nem.
-Elkaptad?
-Aha.
-Halott?
-Aha.
-Akkor jó.

Frank szörnyen nézett ki. Arca tejfehér volt, verejtéktõl csillogott. Szemének fehérje
sárgás volt, jobb szeme véreres, ajka szederjesen kék. Zakójának ujja és jobb válla tocsogott
a vértõl. Balkezével a hasi sebét szorította, de sápadt ujjai között így is átszivárgott a vér;
inge és nadrágjának felsõ része nedves volt és ragacsos.
-Nagyon fáj? -kérdezte Tony.
-Elõször nagyon pocsék volt. Egyfolytában jajgattam. Most azonban kezd jó lenni, már csak
kicsit ég és tompán lüktet.

Tony minden figyelmét Bobby Valdez kötötte le, nem is hallotta Frank jajgatását.
-És ha elkötném a karod?
-Nem tudod, túl magasan van a seb. Igazából már a vállamon. Nincs hova tenni a
szorítókötést.
-Már úton a segítség -felelte Tony. -Telefonáltam.

A távolból sziréna hangja hallatszott. Ahhoz még túl korai volt, hogy az õ hívására
jönnének a mentõk vagy a rendõrök. Nyilván másvalaki telefonált a rendõröknek, amikor
hallotta a lövöldözést.
-Az egyenruhások lesznek -jegyezte meg Tony.
-Kimegyek eléjük. A kocsiban egész jó elsõsegély felszerelés is van.

-Ne hagyj itt!
-De ha behozzák a mentõdobozt...
-Nekem most többre van szükségem. Ne hagyj itt! -könyörgött Frank.
-Oké.
-Kérlek.
-Oké, Frank.

Mindketten remegtek.
-Nem akarok egyedül maradni -mondta Frank.
-Itt maradok veled.
-Megpróbáltam felülni -mondta Frank.
-Feküdj csak!
-De nem ment.
-Minden rendben lesz.
-Lehet, hogy megbénultam.
-Sokkos állapotban vagy, ennyi az egész. Sok vért veszítettél. Persze, hogy gyenge vagy.

A ház elõtt abbamaradt a szirénázás.
-Most már itt lesznek a mentõk is -mondta Tony.
Frank lehunyta a szemét, felszisszent, aztán nyöszörgött.
-Nem lesz semmi baj, cimbora.

Frank kinyitotta a szemét.
-Gyere be velem a kórházba.
-Jó.
-Gyere a mentõvel, jó?
-Nem tudom, megengedik-e.
-Kérd meg õket!
-Rendben van. Világos.
-Nem akarok egyedül maradni.
-Oké -mondta Tony. -Megkérem, hogy engedjenek fel a mentõre, még ha pisztollyal is kell
õket kényszerítenem.

Frank erõtlenül mosolygott, aztán a belsõ nyilalló fájdalom leégette az arcáról a mosolyt. Tony?
-Mi az, Frank.
-Megtennéd... hogy fogod kezem?

Tony megfogta társa jobb kezét. Mivel Frank a jobb vállába kapta a golyót, Tony azt hitte,
nem tudja használni azt a végtagját; de a jéghideg ujjak meglepõ erõvel zárultak a kezére.
-Tudod mit? -kérdezte Frank.
-Mit?
-Azt kéne csinálnod, amit a pasi mondott.
-Melyik pasi?
-Eugene Tucker. Hogy el kéne ugranod. Próbálj szerencsét! Csináld azt, amit csinálni akarsz!
-Miattam ne aggódj! Spórolj az energiával, hogy gyógyulj!

Frank izgatott lett. Megrázta a fejét.
-Nem, nem. Hallgass végig! Fontos... amit mondani szeretnék. Baromi fontos.
-Oké -mondta Tony gyorsan. -Nyugi, ne erõltesd meg magad!

Frank köhögött, néhány csepp vér került elkékült ajkára.
Tony szíve úgy vert, mint egy elvadult gõzkalapács. Hol van már az a kurva mentõ? A
francba késnek már ezek a mocsadékok?

Frank hangja rekedtessé vált, nehezen kapott levegõt.
-Ha festõ akarsz lenni... csináld! Még fiatal vagy... még újra kezdheted.
-Frank, kérlek, az isten szerelmére, spórolj az energiával!
-Hallgass végig! Ne vesztegesd... az idõd! Az élet kurvára rövid... ne fecséreld el!
-Ne beszélj így velem! Hosszú idõ van még elõttem, és elõtted is.
-Gyorsan elrepül az... kibaszottul gyorsan. Egyáltalán nincs idõ.

Frank megint felszisszent. Ujjai ráfeszültek Tony ujjaira.
-Frank, mi baj?

Frank nem válaszolt. Rázta a hideg. Aztán sírni kezdett.
-Hadd szóljak azért a mentõdobozért.
-Ne hagyj itt! Félek.
-Csak egy perc az egész.
-Ne hagyj itt! -könnyek csordultak végig az arcán.
-Oké, itt maradok. Pár másodperc, és itt lesznek.
-Jézusom! -sóhajtott fel kétségbeesetten Frank.
-De ha erõsödik a fájdalom...
-Nincsenek nagy... fájdalmaim.
-Akkor mi a baj? Mert valami baj csak van.
-Csak zavarban vagyok. Nem szeretném... ha megtudnák.
-Micsodát?
-Hogy nem tudtam... uralkodni magamon. Bepisáltam.

Tony nem tudta, mit mondjon.
-Nem akarom, hogy kinevessenek -mondta Frank.
-Senki nem fog kinevetni.
-De, a rohadt életbe... bepisáltam... mint egy kiskölyök.
-Akkora a mocsok a padlón, hogy ki venné észre?

Frank elnevette magát, azonnal fel is szisszent, majd még erõsebben megszorította Tony
kezét.
Újabb sziréna hangja hallatszott. Néhány utcányira lehetett és gyorsan közeledett.
-Megjöttek a mentõk -jegyezte meg Tony. -Egy perc, és itt lesznek.

Frank hangja másodpercenként gyengült.
-Annyira félek, Tony.
-Kérlek, Frank, nem kell. Itt vagyok veled. Minden rendbe jön.
-Azt szeretném... ha emlékeznének rám -mondta Frank.
-Ezt hogy érted?
-Ha meghalok... azt szeretném, ha valaki emlékezne rám.
-Sokáig velünk leszel még.
-Ki fog rám emlékezni?
-Én -felelte gyorsan Tony. -Én majd emlékezem rád.

A szirénázás már egész közelrõl hallatszott. Frank megszólalt.
-Tudod mit? Szerintem... lehet, hogy túlélem. A fájdalom teljesen elmúlt.
-Tényleg?
-Ez jó jel, nem igaz?
-Persze, hogy az.

A szirénázás abbamaradt, ahogy a mentõ megállt, a fékcsikorgás pontosan az ablak alól
hallatszott.
Frank hangja teljesen legyengült; Tonynak egész közel kellett hajolnia, hogy hallja.

-Tony... ölelj át! -Gyengült a szorítás Tony kezén. Frank hideg ujjai kinyíltak. -Ölelj át, Tony!
Jézusom. Szoríts, Tony, jó?

Tonyt egy másodpercig zavarta, hogy csak ront Frank sebeinek állapotán, de aztán
ösztönösen megérezte, hogy már úgysem számít. Leült a padlóra, a véres szeméthalomba.
Egyik karját Frank feje alá helyezte, és felültette. Frank erõtlenül köhögött, balja lecsúszott a
hasáról; a seb kinyílt, a rettenetes lyukból kitüremkedtek a belek. Amikor Bobby elõször
meghúzta a ravaszt, Frank haldoklása megkezdõdött; esélye sem volt a túlélésre.
-Szoríts magadhoz!

Tony a karjaiba vette és magához ölelte, ahogy az apa rémült fiát; finoman ringatta,
csendesen dúdolgatott. Még azután is dúdolt, hogy Frank meghalt; dúdolt és lassan ringatta,
finoman és elszántan ringatta, ringatta...

Hétfõ délután négykor megérkezett a telefonszerelõ Hilary lakására. Hilary megmutatta
neki, hol vannak a készülékek a lakásban. A szerelõ épp nekikezdett volna a munkának a
konyhában, amikor megszólalt a telefon.

A nõ félt, hogy megint a névtelen hívó próbálkozik. Nem akarta felvenni, de a szerelõ
várakozóan nézett rá, és Hilary túltette magát félelmén, az ötödik csengésre felkapta a
kagylót.
-Tessék.
-Miss Thomas, maga az?
-Igen.
-Itt Michael Savatino, tudja, az étteremtulajdonos.
-Felesleges emlékeztetnie. Hogy felejthetném el magát és azt a csodás helyet? Fantasztikus
volt az a vacsora.
-Köszönöm. Igyekszünk. Figyeljen, Miss Thomas...
-Maradjunk a Hilarynél!
-Nos, Hilary, beszélt már Tonyval ma?

Hilaryben csak most tudatosult, milyen feszült a férfi hangja. Egy pillanatra elszorult a
torka, látása elhomályosult,
-Hilary, ott van?
-Tegnap óta nem beszéltem vele. Miért?
-Nem szeretném megijeszteni. Volt egy is baj...
-Oh, istenem!
-... de Tonynak nem esett baja.
-Biztos?
-Csak egy-két horzsolás.
-Kórházban van?
-Nem, dehogy. Tényleg jól van.

Hilary mellében enyhült a nyomás.

-Akkor mi a baj?
Michael néhány mondatban beszámolt a lövöldözésrõl.
Nyugodtan meghalhatott volna Tony is. Hilary megszédült.

-Tony nagyon nehezen viseli -magyarázta Michael. -Nagyon nehezen. Amikor elkezdett
Frankkel dolgozni, nem jöttek ki egymással. De sokat javult a kapcsolatuk. Néhány napja
jobban megismerték egymást. Sõt, közel kerültek egymáshoz.
-Tony most hol van?
-Otthon. A lövöldözés fél tizenkettõkor volt, kettõ óta otthon van. Én egészen mostanáig
vele voltam. Maradtam volna még, de ragaszkodott hozzá, hogy menjek el az étterembe,

ahogy szoktam. Szerettem volna, ha velem jön, de nem akart. Nem ismeri be ugyan, de õ
maga is szeretné, ha most ott lenne vele valaki.
-Elmegyek hozzá -felelte a nõ.
-Reméltem, hogy ezt mondja.

Hilary rendbe szedte magát és átöltözött. Negyed órával korábban készült el, mint ahogy
a szerelõ végzett. Élete leghosszabb negyedóráját élte át.
Tony lakására mentében eszébe jutott, milyen is volt az a pillanat, amikor azt hitte, Tony
megsebesült, netán meghalt. Iszonyatosan émelygett, minden sejtjét átjárta a veszteség.

Elõzõ éjjel, elalvás elõtt vitatkozott magával, szereti-e Tonyt vagy sem. Képes-e szeretni
valakit azok után a fizikai és lelki kínok után, amelyeket gyerekként átélt, azután hogy a saját
bõrén tapasztalta, milyen iszonyatosan kétarcú tud lenni az emberi természet? És
beleszerethetett-e valakibe, akit csak néhány napja ismer? Ez a vita egészen mostanáig nem
dõlt el benne. Most azonban rájött, hogy olyan mértékben rettegett Tony Clemenza
elvesztésétõl, mint soha másért egész életében.

A ház elõtt leparkolt Tony kék Jeepje mellé.
A férfi egy kétszintes ház emeletén élt. Üveg szélharangot függesztett ki valaki az
erkélyére, a hangja melankolikusan csilingelt a délutáni szélben.

Amikor Tony ajtót nyitott, nem látszott meglepettnek.
-Fogadok, hogy Michael hívott föl.
-Igen. De miért nem te?
-Biztosan mesélte, hogy kikészültem. Láthatod jól, mennyire túlzott.
-Aggódott miattad.
-Kézben tartom a dolgot -felelte a férfi erõltetett mosollyal. -Jól vagyok.

Hiába kínlódott, hogy leplezze érzéseit Frank Howard halála miatt, Hilary látta, milyen
ûzött a tekintete és milyen merev.

A legszívesebben megölelte volna, hogy megvigasztalja, de nem volt valami gyakorlott a
hétköznapi helyzetekben sem, nemhogy egy ilyenben. Különben is sejtette, hogy a férfinak
kell készen állnia a vigasztalás elfogadására, és látta, hogy még nem jutott el odáig.
-Megbirkózom vele -ismételte meg makacsul Tony.
-Esetleg bemehetnék?
-Óh, persze. Ne haragudj!

A férfi egy egy hálószobás legénylakást bérelt, de a nappali legalább tágas volt.
Belmagassága nagy, az északi falon több ablakot is vágtak.
-Jó kis szûrt fény, ha festeni akarsz -jegyezte meg Hilary.
-Ezért is vettem ki a lakást.

A helyiség inkább mûteremnek nézett ki, semmint nappalinak. A falakon tucatnyi izgalmas
kép lógott. A többi vászon a falnak támasztva a padlón sorakozott, megvolt hatvan vagy
hetven is. Két állványon készülõ képek, de volt egy rajzasztal is, festõszékkel és festékes
szekrénnyel. A polcokon mûvészeti albumok sorakoztak. A nappali funkcióra csak a két rövid
kanapé, két kisasztal, két állólámpa, egy kávézó asztal emlékeztetett -az egész kényelmes
beszélgetõ saroknak berendezve. Különös elrendezése ellenére a szoba melegséget, életet
sugárzott.
-Elhatároztam, hogy leúszom magam -mondta Tony, amikor becsukta az ajtót. -A sárga
földig. Kiütöm magam. Épp kitöltöttem magamnak az elsõ pohárral, amikor csengettél. Kérsz
valamit?
-Te mit iszol? -kérdezte a nõ.
-Bourbont jéggel.

-Az nekem is jó lesz.

Míg a férfi a konyhában elkészítette az italt, Hilary közelebbrõl is szemügyre vette a
festményeket. Némelyik szinte hiper realista volt; minden részlet aprólékosan kidolgozva,
hibátlanul megfestve -mégis sokkal több volt, mint egy fotó. Más vásznak szürrealistának
készültek, mégsem emlékeztettek Dali, Ernst, Miró vagy Tanguy festményeire, inkább
Magritte képeire; ám Magritte sosem dolgozott ki minden részletet ilyen alaposan -ez a
realistánál realistább minõség tette Tony látásmódját döbbenetesen egyedivé.

A férfi visszajött a két pohárral; amikor Hilary elvette a poharát, megjegyezte:
-Izgalmasak és frissek a képeid.
-Tényleg?
-Michaelnek igaza volt. El fogják kapkodni a képeid, csak gyõzd festeni õket.
-Szép gondolat. Kellemes álom.
-Ha legalább megpróbálnád...
-Mondtam már, nagyon kedves vagy, de mégsem vagy szakértõ.

Tony nem is emlékeztetett magára. A hangja színtelen volt, merev. A tekintete üres volt,
mint aki mély depresszióba zuhant.

Hilary csipkelõdött, hátha sikerül életet lehelnie belé.
-Azt hiszed, hogy nagyon okos vagy -mondta. -Pedig inkább ostoba. Ha a saját munkádról
van szó, iszonyú ostobán viselkedsz. Vak vagy, nem számolsz a lehetõségeiddel.
-Szimpla amatõr vagyok.
-Baromság.
-Kétségtelenül, egész jó amatõr.
-Néha iszonyú dühítõ tudsz lenni -jegyezte meg a nõ.
-Nem akarok a mûvészetrõl beszélni -mondta a férfi.

Feltett egy lemezt: Beethoven Ormándy értelmezésében. Aztán a legtávolabb lévõ
kanapéhoz ment
a sarokba és leült.

Hilary utána ment és mellé ült.
-És mirõl vagy hajlandó beszélgetni?
-A filmekrõl -felelte Tony.
-Tényleg?
-Esetleg könyvekrõl.
-Tényleg?
-Vagy a színházról.
-Szerintem igazából arról, ami ma veled történt.
-Nem, errõl végképp nem.
-Muszáj beszélned róla, még ha nem is akarsz.
-Inkább el kéne felejtenem az egészet, kitörölni az agyamból.
-Azt hiszed, hogy olyan vagy, mint a teknõs -mondta a nõ. -Azt hiszed, a páncélod alá tudod
húzni a fejedet és magadba zárkózhatsz.
-Pontosan.
-A múlt héten, amikor én akartam elbújni a világ elõl, épp te mondtad, hogy nem
egészséges dolog, ha az ember magába zárkózik, amikor felkavaró élményeket él át. Azt
mondtad, hogy ilyenkor a legjobb, ha megosztja az érzéseit másokkal.
-Tévedtem -felelte Tony.
-Igazad volt.

A férfi behunyta a szemét, nem szólt semmit.

-Akarod, hogy elmenjek? -kérdezte a nõ.
-Nem.
-Elmegyek, ha kéred. Nincs harag.
-Kérlek, maradj!
-Rendben, akkor mirõl beszélgessünk?
-Beethovenrõl és a bourbonról.
-Értem a célzást -jegyezte meg Hilary.

Ültek szótlanul egymás mellett a kanapén, a szemük csukva, fejük hátravetve, hallgatták a
muzsikát, kortyolták a whiskeyt, míg a nap fénye lassan sárgába, vöröses narancsba hajlott. A
szoba lassan megtelt árnyakkal.

***

Hétfõn koraeste Avril Tannerton rájött, hogy valaki betört a temetkezési szalonba. A
felismerést akkor tette, amikor lement a pincébe, ahol gazdagon berendezett asztalos
mûhelye volt; észrevette, hogy az egyik ablakszemre valaki szigetelõ szalagot ragasztott,
majd betörte és így hozzáfért a zárhoz. Az ablak az átlagosnál kisebb volt, de egy termetes
ember is átszuszakolhatta rajta magát, ha akarta.

Avril biztos volt benne, hogy most már nincs idegen a házban. Azt is tudta, hogy az ablak
nem volt betörve péntek éjjel, mert azt észrevette volna, amikor egy jó órát a mûhelyben
töltött, ahol legújabb munkáján dolgozott -szekrényt készített három golyós és hét sörétes
vadászpuskájának. Nem gondolta, hogy valaki fényes nappal be mert volna törni, amikor
Tannerton is otthon volt, vagyis vasárnap este; így aztán arra a következtetésre jutott, hogy a
betörés szombat este történt, amikor Helen Virtillionnál töltötte az éjszakát Santa Rosában.
Bruno Frye tetemén kívül nem volt más a házban akkor éjjel. A betörõ minden bizonnyal
tudta, hogy a ház õrizetlenül áll, ezért megragadta a kínálkozó alkalmat.

Betörõ.

Van ebben valami logika?
-Betörõ?

Nem vette észre, hogy bármit elvittek volna a gyászolók számára fenntartott
helyiségekbõl, sem az emeleti lakásából. Abban határozottan biztos volt, hogy azonnal
észrevette volna a dolgot, amint vasárnap reggel hazatért. Puskái most is ott vannak a kis
szobában, érintetlen hatalmas éremgyûjteménye -mi más érdekelhetne egy betörõt?

Asztalos mûhelyében több ezer dollárt érõ szerszámokat tartott. Némelyik a falon lógott,
mások az általa készített szerszámtartóban. Elég volt egyetlen pillantás, hogy lássa: semmi
sem hiányzik.

Nem loptak el semmit.

Nem rongáltak meg semmit.

Miféle tolvaj tör be valahová azért, hogy alaposan szemügyre vegyen valamit?

Avril a kivert, ragasztószalagos ablakszemre meredt, aztán föl az ablakra; majd
elgondolkodva körülnézett a pincében, míg rájött, hogy mégis eltûnt valami. Három zsák
dörzsvakolat. Áprilisban Gary Olmsteaddel elbontották a régi faverandát a ravatalozók elõtt.
Néhány teherautónyi földet hozattak, szakértõ módon elegyengették, majd téglaverandát
építettek. Ugyanekkor törték föl a régi, megrepedezett betonutat is, és téglára cserélték. A
három hétig tartó munka után három zsák vakolat maradt, amiket csak azért nem vittek
vissza az üzletbe, mert Avril jövõ nyáron tágas pergolát akart készíteni a ház mögött. Ez a
három huszonöt kilós zsák most eltûnt.

Ez a felismerés azonban csak tovább fokozta a rejtélyt. Értetlen arccal nézte a három
papírzsák helyét.

Miért nem törõdik egy betörõ a drága fegyverek-kel, az értékes éremgyûjteménnyel és a
többi drága holmival, és miért csak három zsák viszonylag olcsó dörzsvakolatot visz el?

Tannerton megvakarta a fejét.
-Furcsa -mondta fennhangon.

***

Tony Hilary mellett a félhomályban; miután lejárt a lemez és megittak fél üveg bourbont,
hirtelen azon kapta magát, hogy Frank Howardról beszél. Nem is vette észre, hogy megnyílt a
nõnek, csak miután beszélni kezdett; szabályosan dõlt belõle a szó. Fél órán keresztül
beszélt, csak akkor hallgatott el, amikor belekortyolt az italába; elmesélte elsõ benyomásait
Frankról, a köztük támadt súrlódásokról, a feszült vagy humoros pillanatokról; arról az
estérõl a Bolt hole-ban, hogy randevút hozott össze Franknek Janettel, és hogy végre sikerült
megkedvelniük egymást. Amikor a Bobby Valdez lakásában történtekrõl kezdett beszélni,
habozva, halkan beszélt. Ha behunyta a szemét, maga elõtt látta a szeméttel, vérrel teli
konyhát. Amikor megpróbálta elmesélni, milyen volt a karjában tartani haldokló barátját,
elkezdett remegni. Vacogott a foga. Összegörnyedt a kanapén és eleredtek a könnyei; a forró
könnycseppek égették jéghideg bõrét.

Hilary megfogta a kezét; aztán majdnem ugyanúgy ölelte át, mint ahogy õ a sebesült
Frankét. A nõ egy papírszalvétával törölgette az arcát. Csókolgatta az arcát, a szemét.

Hilary elõször csak vigasztalta, és a férfi nem is akart többet; de egyikük sem akart
kibontakozni az ölelésbõl, annak minõsége kezdett átalakulni. Tony is átölelte a nõt, most
már nem volt egyértelmû, ki tart kit a karjaiban. A férfi keze fel-le csúszkált Hilary gerincén,
mintha ujjainak élvezetet okoznának a körvonalak; felajzotta a nõ izmos teste. Hilary keze is
felfedezõ útra indult, simogatta, szorongatta a férfi kidolgozott izmait. Megcsókolta a férfi
szájának szegletét; az lelkesen viszonozta a csókot. Fürge nyelvük összetalálkozott; forró és
vad volt ez a csók, egyre erõsebben ziháltak.

Egyszerre jöttek rá, mi is történik; megdermedtek, amikor az eszükbe jutott, hogy
tulajdonképpen egy halott barátot gyászolnak. Ügy érezték magukat, mintha kacarásznának
egy temetésen. Egy pillanatig azt hitték, hogy valami meggondolatlan, szentségsértõ dolgot
követnek el.

De olyan heves volt bennük a vágy, hogy legyõzte kételyeiket, szabad-e szeretkezniük
pontosan ezen az estén. Eleinte óvatosan csókolgatták egymást, majd kiéhezetten. A nõ keze
szinte követelõzött, Tony reagált az érintésére, aztán Hilary a férfiéra. Rájöttek, hogy jó és
helyes dolog, ha a közös gyönyört keresik. Ha most szeretkeznek, abban semmi
tiszteletlenség nincs a holtak iránt; az egész csak reakció a halál tisztességtelenségére.
Csillapíthatatlan vágyuk sok dolognak a következménye, amelyek közül az egyik az állati
ösztön; hogy így bizonyítsák: élnek, teljesen és megkérdõjelezhetetlenül tele vannak élettel.

Nem kellettek szavak, hogy felálljanak a kanapéról, és elinduljanak á hálószoba felé.

Tony felkapcsolta a nappaliban a lámpát, miközben kimentek; a fény beszûrõdött az ajtón
át, csak ez a fény világította meg az ágyat. Meleg, aranysárga fény volt ez, amely mintha
élvezte volna Hilary testét; mert nem közönyösen hullott rá, mint az ágyra, vagy Tonyra;
hanem szinte simogatta, szeretetteljesen kiemelte hibátlan bõrét, csillogott hollófekete
haján, és megvillant tágra nyílt szemében.

Álltak az ágy mellett összeölelkezve, csókolóztak, majd Tony elkezdte Hilary vetkõztetni.
Kigombolta a blúzát, a földre ejtette; kikapcsolta a melltartóját, a nõ lerázta magáról.
Csodaszépek voltak a mellei -teltek, kerekek, mellbimbói nagyok és kemények. Tony lehajolt
és megcsókolta õket; Hilary megfogta a fejét és felemelte az arcát, ajkuk elindult egymás
felé. A nõ felsóhajtott. A férfi ujjai remegtek, ahogy az övével bajlódtak. Aztán lehúzta
farmerén a cipzárt. A nadrág lecsúszott Hilary hosszú lábain, a nõ kilépett belõle, akárcsak a
cipõjébõl.

Tony letérdelt Hilary elé, hogy lehúzza a bugyiját, amikor egy tíz centis heget pillantott
meg a bal oldalán. A hasán indult és a háta felé haladt. Nem mûtéti heg volt; nem egy
vékony vonal, amit egy gondos orvos hagy maga után. Tony látott már golyó ütötte vagy kés
ejtette sebeket, a gyér fényben is látta, hogy ezt is vagy golyó, vagy késpenge okozta.
Valamikor régen a lányt súlyosan megsebesítették. A gondolat csak fokozta benne a vágyat,
hogy megvédje a nõt. Száz kérdés támadt benne a sebbel kapcsolatban, de nem most kellett
feltennie õket. Megcsókolta a meggyûrõdött bõrt és érezte, hogy Hilary megdermed. Érezte,
hogy a nõt zavarja ez a sebhely. Meg szerette volna mondani neki, hogy egy cseppet sem
ront a szépségén és kívánatosságán, sõt ez az apró hiba csak fokozza hihetetlen testi
tökéletességét.

Tettekkel kellett megnyugtatnia, nem pedig szavakkal. Lehúzta a nõ bugyiját, aki kilépett
belõle. Lassan, nagyon lassan végighúzta a kezét fantasztikusan formás lábain, lábikrájának
ívén, sima combján. Belecsókolt a dús, fekete szõrzetébe, amely csiklandozta az arcát.
Amikor felállt, két kezével belemarkolt a nõ fenekébe, aki hozzásimult és ismét csókba
forrtak össze. Ez a csók tarthatott néhány másodpercig, de lehet, hogy percekig, és amikor
véget ért, Hilary megszólalt:
-Siessünk!

A nõ lerántotta a földre az ágytakarót, Tony letépte magáról a ruháit. Meztelenül az ágyra
heveredett a nõ mellé és a karjába zárta.

Kezük egymás testének felfedezésére indult; a férfinek lüktetett az erekciója, amikor
Hilary keze rátapadt.

Kis idõ múlva, de még mielõtt valóban Hilarybe hatolt volna, Tony úgy érezte, mintha belé
olvadt volna a nõ; mintha egyetlen lénnyé váltak volna, nem testi vagy szexuális értelemben
-inkább lelkileg, mintha valami rejtélyes lelki ozmózis révén összekeveredtek volna. Tonyban
szétáradt a nõ melegsége, izgatta a szépséges test ígérete; sajátos morgása, mozdulatai,
akciói és reakciói, amelyek Hilaryvá tették, tehát egyszerivé és megismételhetetlenné; Tony
úgy érezte magát, mintha valami új és egzotikus drogot próbált volna ki. Érzékei saját
érzékszerveinek határain túlterjedtek, mintha képes lett volna Hilary szemével látni, a
kezével tapintani, a nyelvével ízlelni. Két tudat mosódott össze. Két szív vert egy ritmusra.

Hilary forró csókjai hatására meg akarta ízlelni testének minden négyzetcentijét és végül
elérkezett forró combjainak találkozásához. Szétválasztotta a két kecses lábat, majd
nyelvével széthúzta a szeméremajkakat is, megtalálta a csiklót, és amikor finoman
megbirizgálta, a nõ felsóhajtott a gyönyörtõl.

Aztán nyöszörögni és vonaglani kezdett Tony alatt.

-Tony!

A férfi a nyelvével, a fogaival, az ajkaival szeretkezett.

Hilary kidomborította a mellkasát, belemarkolt a lepedõbe, és eksztatikusán dobálta
magát.

A férfi a nõ törzse alá dugta a karját, és magához szorította.
-Oh, Tony, még, még!

Hilary mélyeket lélegzett, de szaporán. Megpróbált elhúzódni a férfitól, amikor
elviselhetetlenné fokozódott a gyönyör; hogy aztán ismét hozzátapadjon és követelje a
folytatást. Végül egész teste lassan remegni kezdett, hogy át-áthullámozzék rajta a vegytiszta
élvezet remegése. Kapkodta a levegõt, ide-oda dobálta a fejét, sikoltozott, újra meg újra a
csúcsra jutott; izmai megfeszültek, hogy aztán ellazuljanak, míg teljesen ki nem merítette
magát. Összeroskadt és nagyot sóhajtott.

Tony felemelte a fejét, Hilary remegõ hasát csókolgatta, majd nyelve a mellbimbója felé
csúszott.

Hilary benyúlt kettejük közé és megragadta vaskemény erekcióját. Hirtelen megérezte,
hogy elkövetkezett a teljes egyesülés, és ez ismét erotikus feszültséggel töltötte el.

Tony az ujjaival szétnyitotta, Hilary elengedte a péniszét, hogy õ maga segítse saját
magába.
-Igen, igen -suttogta, amikor a férfi szó szerint kitöltötte. -Tony, szerelmem, én édes
szerelmem!
-Csodálatos vagy!

Tony soha nem érzett még ilyen gyönyörûséget. Felnyomta magát, lenézett a gyönyörû
arcra. A tekintetük egymásba fonódott, Tony egy pillanattal késõbb úgy érezte, hogy nem is
Hilaryt nézi, hanem belelát a nõbe. Hilary Thomas leg lényegét látja maga elõtt, a lelkét.
Hilary becsukta a szemét, Tony is behunyta az övét és rájött, hogy ez a rendkívüli kapcsolat
nem szakadt meg kettejük között, amikor lecsukódott a szemük.

Tony sok nõvel szeretkezett már, de soha nem érezte magát ilyen közel senkihez, mint
Hilary Thomashoz. Mivel ez az együttlét különlegesnek bizonyult, szerette volna, ha a lehetõ
legtovább tart; azt akarta, hogy együtt jussanak fel a csúcsra, hogy együtt zuhanjanak alá a
mélybe. Most azonban nem volt meg benne az az önuralom, amely rendszerint
szeretkezéseit jellemezte. Rohant a kráter pereme felé, nem tudta visszafogni magát. És nem
csupán azért, mert Hilary feszesebb, síkosabb és forróbb volt, mint bármelyik nõ; nem
csupán azért, mert tökéletes mellei az õrületbe kergették, vagy, mert bõre selymesebb volt
bárkiénél. Mindez igaz volt ugyan, de leginkább az a tény siettette, hogy Hilary különleges
volt a számára; de hogy mitõl, ezt még magának sem tudta megfogalmazni.

Hilary megérezte, hogy Tony rohan az orgazmus felé, felnyúlt és lehúzta magára a férfit. A
férfi nem akart teljes súlyával ránehezedni, de Hilary mintha nem is akart volna errõl
tudomást szerezni. Fölemelte a csípõjét, nekidörzsölte Tony ágyékához, mire a férfi még
mélyebbre akart hatolni belé. Hihetetlen módon Hilary újra meg újra elélvezett, mint ahogy
Tonyból is önkéntelenül kilövellt a testfolyadéka. Ahogy magához szorította a férfit és a
nevét ismételgette, az csak robbant, robbant tovább az ágyékában, és elérte testének
legmélyebb, legsötétebb bugyrait. Ahogy kiürült, Tonyt valami hihetetlen gyengédség és
szeretet árasztotta el. Pontosan tudta, hogy soha többé nem fogja elengedni maga mellõl a
nõt.

***

Hevertek egymás mellett az ágyban, fogták egymás kezét, szívverésük lassan csillapult.

Hilaryt testileg és érzelmileg is kifacsarta az élmény. Hogy hányszor és milyen intenzitással
jutott fel a csúcsra, teljesen elképesztette. Soha még ilyet nem tapasztalt. Minden
orgazmusa olyan volt, mint a villám, megrengette minden idegszálát a rajta áthullámzó
elektromos kisülés. Ám Tony jóval többet adott neki a testi gyönyörnél; valami mást is érzett,
valami teljesen újat -valami csodásat és erõsét, ami erõsebb minden szónál.

Tisztában volt vele, hogy érzéseire tökéletesen ráillik a szó: „szerelem", de még nem volt
kész rá, hogy elfogadja ezt a zavarba ejtõ meghatározást. Hosszú-hosszú ideje, egészen
gyerekkora óta a „szerelem" és a „fájdalom" elválaszthatatlanul összeforrt a tudatában. Nem
merte elhinni, hogy szerelmes Tony Clemenzába (és a férfi õbelé), mert ha ezt tenné,
kiszolgáltatná magát és védtelenné válna.

Ugyanakkor nehezen tudta elképzelni, hogy Tony szándékosan fájdalmat akarna neki
okozni. Nem olyan volt, mint Earl, az apja. Nem hasonlított senkihez, akivel eddig találkozott.
Volt benne valami gyengédség, amitõl tökéletesen biztonságban érezte magát a kezei között.
Talán mégis szerencsét kéne próbálnia vele. Talán ez a férfi megéri a kockázatot.

De ekkor rájött, hogy mit érezne, ha kapcsolatuk megromlana azután, ha mindenét
felajánlaná a férfinak. Iszonyatos arculcsapás volna. Nem tudta, képes volna-e elugrani elõle.

Ez gond.

Nem könnyû megoldani.

Egyelõre nem akart ezen gondolkodni. Most csak ott akart feküdni mellette, kiélvezni a
ragyogást, amely belõlük áradt.

Felidézte magában a szeretkezés minden mozzanatát, az erotikus érzéseket, amelyektõl
legyengült, amelyeknek az utórezgése most is ott volt a testében.

Tony az oldalára hengeredett és szembe fordult Hilaryval. Megcsókolta a nyakát, az arcát.
-Tudod -szólalt meg aztán -, nagyon megleptél. Olyan tisztának, illedelmesnek nézel ki, mint
egy kisangyal, mégis van benned valami csodásan buja.
-Valóban buja tudok lenni -ismerte be a nõ.
-Nagyon buja.
-Tetszik neked a testem?
-Csodaszép tested van.

Hosszú ideig értelmetlen dolgokról beszéltek, ahogy szerelmesekhez illik. Annyira
ellágyultak, hogy szinte minden szórakoztatta õket.

Aztán Tonynak komolyság vegyült a hangjába, amikor rövid hallgatás után megszólalt:
-Tudod, soha nem akarlak elengedni magam mellõl.

Hilary megérezte, hogy a férfi felkészült rá, hogy végleg elkötelezze magát mellette, ha õ
is ugyanígy tesz. Es épp ez volt a gond. Õ még nem volt kész erre. Nem tudta, hogy valaha is
képes lesz-e rá. Kívánta a férfit, Jézus, mennyire kívánta! Nem tudott izgalmasabbat
elképzelni annál, hogy együtt éljenek, hogy tehetségükkel, érdeklõdésükkel egymás életét
gazdagítsák. De a nõ rettegett a csalódástól és a fájdalomtól, ami biztosan bekövetkezik, ha a
férfi már nem akarja többé. Maga mögött tudta a szörnyû chicagói éveket Earllel és
Emmával, de nem volt könnyû elfelejteni azt a leckét, amit ott kapott. Félt lekötöttséget
vállalni.

Megpróbálta úgy kikerülni az egyenes választ, hogy frivolra vette a kérdést:
-Tényleg soha nem akarsz elengedni?
-Soha.
-És nem lesz kissé fura, ahogy kézen fogva cipelsz minden bûnügy színhelyére?

A férfi a szemébe nézett, mintha arra volna kíváncsi, Hilary megértette-e a kérdését. A nõ
idegesen folytatta:
-Ne siettess, Tony! Idõre van szükségem. Épp csak egy kicsire...
-Amennyit csak kívánsz...
-Most olyan boldog vagyok, hogy szeretnék még egy kicsit hülyéskedni. Most nem érzem
helyénvalónak a komolyságot.
-Akkor megpróbálok hülyéskedni -mondta a férfi.

-Mirõl beszéljünk?

-Mindent tudni szeretnék rólad.

-Ez komolyan hangzik, nem hülyéskedésnek.

-Tudod mit? Te legyél félig komoly, én meg félig hülye leszek. Aztán majd cserélünk.

-Rendben. Elsõ kérdés.

-Mi a kedvenc reggelid?

-Kukorica pehely -felelte Hilary.

-Ebéd?

-Kukorica pehely.

-Vacsora?

-Kukorica pehely.

-Egy pillanat! -szólalt meg Tony.

-Mi a baj?

-Azt hiszem, komolyan feleltél az elsõ kérdésre, aztán becsúsztattál két hülyeséget.

-De én tényleg szeretem a kukorica pelyhet.

-Tartozol két komoly válasszal.

-Kérdezz!

-Hol születtél?

-Chicagóban.

-Ott is nõttél fel?

-Igen.

-A szüleid?

-Nem tudom, kik voltak a szüleim. Egy kacsatojásból keltem ki. Szóval csoda voltam. Biztos

olvastál a dologról. Chicagóban még egy katolikus templomot is elneveztek az eseményrõl. A

Kacsatojásos Miasszonyunk temploma.

-Hát, ez jó nagy hülyeség.

-Köszönöm szépen.

-A szüleid? -kérdezte a férfi megint.

-Ez nem tisztességes -tiltakozott Hilary. -Nem kérdezheted kétszer is ugyanazt.

-Ki mondja ezt?

-Én.

-Olyan szörnyû volt?

-Micsoda?

-Amit a szüleid csináltak?
A nõ megpróbálta kikerülni a kérdést.

-Honnan veszed, hogy valami szörnyûséget csináltak?

-Mert korábban is kérdeztelek róluk. Meg a gyerekkorodról is. Folyton kerülted ezekre a

kérdésekre az egyenes választ. Nagyon ügyesen, nagyon simán témát váltottál. Azt hitted,

észre sem veszem, pedig észrevettem.
A férfi tekintete olyan átható volt, amilyennel még soha nem találkozott. Majdnem ijesztõ

volt. Behunyta a szemét, nehogy Tony belé lásson.

-Mesélj! -mondta a férfi.

-Alkoholisták voltak.

-Mind a ketten?

-Aha.

-Rosszak voltak?

-Aha.

-Erõszakosak?

-Aha.

-És?

-És én most nem szeretnék errõl beszélni.

-Lehet, hogy jót tenne pedig.

-Nem. Nagyon kérlek, Tony! Ha róluk kell beszélnem...akkor elmúlik a jókedvem. Eddig olyan

szép volt az este. Ne rontsd el!

-De hamarosan szeretnék többet is tudni róluk.

-Rendben van -sóhajtott föl Hilary. -De ne most!
A férfi is felsóhajtott.

-Rendben van. Nézzük csak... Ki a kedvenc tévés személyiséged?

-Breki, a béka.

-És a kedvenc emberi fazon?

-Breki béka.

-Emberi alakot kértem.

-Nekem õ mindenki másnál emberibbnek tûnik.

-Jogos a két pont. És mi ez a sebhely?

-Sebhely Brekin?

-Nem, rajtad.

-Lehervaszt? -kérdezte Hilary ismét kitérõleg.

-Nem -felelte a férfi. -Csak még szebb vagy tõle.

-Tényleg?

-Tényleg.

-Nem bánod, ha ezt le is ellenõrzöm a hazugságvizsgálómmal?

-Szóval neked poligráfod is van?

-Hát persze -felelte Hilary. Lenyúlt a takaró alá és megfogta Tony ernyedt péniszét. -Az én

kis hazugságvizsgálóm nagyon egyszerûen mûködik. Képtelenség pontatlan értéket kapni

vele. Fogjuk a dugót -megszorította Tony nemi szervét -és a B-konnektorba helyezzük.

-A B-konnektorba?
Hilary lecsúszott a takaró alá és a szájába vette. Másodperceken belül a férfi pénisze

lüktetõ, merev készültségbe helyezkedett. Egy perc múlva szinte önkívületbe esett.
A nõ felnézett rá és elmosolyodott.

-Nem hazudtál.

-Akkor újra mondom: meglepõen erõs a buja hajlamod.

-Akarod megint a testem?

-Igen, megint akarom a tested.

-És mi lesz a szellememmel?

-Nem tartozik szervesen a csomaghoz?
Ezúttal Hilary volt felül, elõre-hátra jobbra-balra, föl-le mozgott. Mosolyogva nézett le a

férfira, aki felnyúlt ringó keblei után és ettõl kezdve a nõ nem érzékelt különálló mozgást,

simogatást; minden összefolyt egy folyamatos, túlhevült mozgássá, amelynek nem volt sem

kezdete, sem vége.
Éjfélkor kimentek a konyhába, hogy kései vacsorát készítsenek sajtból, csirkesült

maradékából, gyümölcsbõl és hideg fehér borból. Mindent visszavittek a hálószobába, ettek

egy keveset, aztán egymást etették, aztán el is ment a kedvük az evéstõl.
Olyanok voltak, mint egy tinédzser pár; megszállott örömmel fedezték föl a testüket és

élvezték, hogy szinte korlátlan az életerejük. Miközben eksztatikusán ringatóztak, Hilary

mégis tisztán érezte, hogy ez nem egy szexuális aktus csupán, hanem egy fontos rítus, egy
mélységesen ünnepélyes ceremónia, amely által megtisztult régi félelmeitõl. Rábízta magát
egy másik emberi lényre, amit egy hete még kizártnak tartott volna, mert félretette
büszkeségét; felajánlotta magát a férfinak, vállalta az elutasítást, a megaláztatást és mindezt
abban a törékeny reményben, hogy a férfi nem fog visszaélni ezzel a bizalommal. És Tony
nem is élt vissza. Mindez lealacsonyító lett volna egy más partnerrel, de vele minden egyes
cselekedetük felemelõ volt, csodálatos. Még nem bírta ugyan megmondani, hogy szereti,
szavakkal legalábbis nem; miközben könyörgött neki, hogy tegyen vele, amit csak akar,
feladta magát, teljesen megnyílt elõtte, míg végül elé térdelt és ajkával, nyelvével
kiszippantotta az utolsó csepp gyönyört is a férfi ágyékából.

Gyûlölete Earl és Emma iránt most is ugyanolyan erõs volt, mint amikor még éltek, mert
épp az õ hatásukra képtelen kimondani, mit érez Tony iránt. Kíváncsi volt, képes lesz-e
elszakítani a láncot, amellyel megbéklyózták.

Egy darabig hevertek egymás karjaiban az ágyban és nem beszéltek, mert nem volt mit
mondaniuk
egymásnak.

Tíz perccel késõbb, hajnali fél ötkor Hilary megszólalt:
-Azt hiszem, haza kéne mennem.
-Maradj!
-Képes vagy még folytatni?
-Jézusom, dehogy! Le vagyok strapálva. Csak szeretnélek ölelni. Aludj itt! -mondta a férfi.
-Ha maradok, akkor nem alszunk.
-Miért, te képes vagy még folytatni?
-Sajnos, drága uram, nem. De holnap dolgom van és neked is. Viszont túlságosan izgatottak
vagyunk, hogy pihenni tudnánk. Tapogatnánk egymást, beszélgetnénk, de aludni biztosan
nem tudnánk.
-Nos -felelte Tony -, meg kell tanulni együtt eltöltenünk az éjszakát. Úgy értem, rengeteg
éjszakát kell majd együtt eltöltenünk egy ágyban.
-Rengeteget bizony -jegyezte meg a nõ. -Az elsõ éjszaka mindig a legrosszabb. Majd
megszokjuk, ha az újdonság ereje elmúlik. Én meg elkezdek az ágyban csavarót hordani és
éjszakai krémmel kenem be az arcom.
-Én meg rákapok a szivarra és rendszeresen megnézem a Johnny Carson show-t.
-Ciki -nyugtázta Hilary.
-Természetesen eltart egy kis ideig, míg elmúlik az újdonság vonzása.
-Egy kis ideig -értett egyet a nõ.
-Mondjuk ötven évig.
-Vagy hatvanig.

Jó negyedórán át húzták az idõt, de aztán Hilary felkelt és felöltözött. Tony magára húzott
egy farmert.

Amikor elindultak az ajtó felé, Hilary a nappaliban megállt Tony egyik festménye elõtt.
-Szeretném elvinni a hat legjobb képed Wyant Stevenshez Beverly Hillsbe, hogy lássuk,
piacra tud-e dobni.
-Nem fogja vállalni.
-Akkor is szeretném kipróbálni.
-Ez az egyik legjobb galéria.
-Miért kéne legalul kezdeni?

A férfi a nõre meredt, de mintha másvalakit látott volna maga elõtt. Aztán megszólalt:

-Talán mégis el kéne rugaszkodnom.
-Hogyhogy rugaszkodnod?

Tony elmesélte, mit tanácsolt neki Eugene Tucker, a fekete ex bûnözõ, aki most már
ruhákat tervez.
-Tuckernek igaza van -bólintott a nõ. -És ez nem is elrugaszkodás. Csak egy apró szökkenés.
Nem kell otthagynod a rendõrséget vagy ilyesmi. Csak megszondázod a lehetõségeket.

Tony megvonta a vállát.
-Wyant Stevens biztos elutasít, de azt hiszem, nem vesztek semmit, ha hagyom, hogy
megpróbálja.
-Nem fog elutasítani -tiltakozott Hilary. -Válassz ki hat képet, amelyet a legjellemzõbbnek
érzel a mûvészetedre. Megpróbálok összehozni egy találkozást Wyanttel vagy mára, vagy
holnapra.
-Szerintem te válogasd ki õket most -javasolta a férfi. -Vidd el õket magaddal. Ha Stevens
fogad, mutasd meg neki õket.
-De biztos, hogy szeretne megismerni téged is.
-Ha tetszenek neki a képeim, akkor biztos. És ha tetszenek neki, akkor én is szívesen
találkozom vele.
-Tony, de tényleg...
-Nem szeretnék ott lenni, amikor azt mondja majd neked, hogy nem rosszak ezek a képek,
csak kár, hogy egy tehetséges amatõr dolgai.
-Lehetetlen vagy.
-Inkább óvatos.
-Ezt a pesszimizmust!
-Ez inkább realizmus.

Hilarynak nem volt ideje átböngészni mind a hatvan vásznat a nappaliban. Nagyon
meglepõdött, amikor Tony elárulta, hogy van még vagy ötven a szekrényekben is, és még
vagy jó száz ceruza és tusrajz, és legalább ugyanannyi vízfestmény. Természetesen szerette
volna mindet megnézni, de majd akkor, ha jól kipihente magát, és át tudja magát adni az
élvezetüknek. Kiválasztott hatot abból a tizenkettõbõl, amely a nappali falán lógott. A képek
megóvása érdekében Tony felszabdalt egy régi lepedõt.

Aztán inget vett és cipõt húzott, majd segített kivinni a csomagot Hilary kocsijához, ahol
berakták a képeket a csomagtartóba.
Amikor végeztek, csak álltak egymással szemben, de egyiküknek sem akaródzott elõször

elbúcsúzni.
Álltak a higanygõzlámpa fénykörében és Tony finoman megcsókolta a nõt.
Csendes és hûvös volt az éjszaka, csillagos volt az ég.

-Hamarosan hajnalodik -jegyezte meg a férfi.
-Ne énekeljük el a „Két álmos embert"?
-Pocsék a hangom -felelte Tony.
-Kétlem. -Hilary a férfihoz tapadt. -Én úgy tapasztaltam, hogy mindenben kiváló vagy.
-Te kis buja!
-Igyekszem.

Ismét csókolóztak, majd a férfi kinyitotta a nõnek a kocsi ajtaját.
-Ma ugye nem dolgozol? -kérdezte Hilary.
-Nem. Az a helyzet... szóval Frank miatt. Be kell mennem, megírni a jelentést, de ez nem tart
tovább egy óránál. Kiveszek néhány napot. Kell egy kis idõ, hogy összeszedjem magam.
-Délután felhívlak.

-Várom a telefonod -felelte Tony.

Hilary elhajtott a kihalt utcán. Alig ment pár utcányit, amikor megkordult a gyomra, errõl
eszébe jutott, hogy semmije nincs otthon. Akkor akart bevásárolni menni, miután a telefonos
elment. De jelentkezett Michael Savatino és iderohant Tonyhoz. Ezért aztán a következõ
sarkon balra fordult, és beugrott az egyik non-stop üzletbe tojásért és tejért.

***

Tony úgy képzelte, hogy Hilary tíz perc alatt hazaér az üres utcákon, mégis várt
negyedórát és csak azután próbálta felhívni, biztonságban hazaért-e. A telefon azonban nem
csengett ki. Komputerhangot hallott csupán -csicsergést, bipbippelést, vagyis ahogy az
intelligens gépek „beszélnek" -, aztán pattogást, majd sziszegés hallatszott, jelezvén, hogy a
hívás nem ment ki. Letette, újra tárcsázott, most már figyelte azt is, jó számokat nyom-e le;
de a készülék ismét nem csengett ki.

Abban biztos volt, hogy jól írta fel a nõ új, immár titkos számát. Hilary pedig a
telefontársaság értesítõjérõl olvasta fel neki, amelyet a táskájába gyûrt, mielõtt elindult
hozzá. Szóval ebben tévedés nem lehetett.

Ekkor felhívta a központot és közölte a gondját. A nõ is megpróbálta hívni a számot, de
neki sem sikerült elérnie.
-Nem lehet, hogy mellé van téve a kagyló?
-Nem úgy néz ki -felelte a nõ.
-Mit tud tenni?
-Jelzem, hogy nem mûködik a szám -felelte a központos. -A javítószolgálat majd intézkedik.
-Mikor?
-Ez a szám idõs vagy mozgássérült emberé?
-Nem -felelte Tony.
-Akkor a normál eljárás az érvényes -felelte a nõ. -Az egyik emberünk kimegy valamikor
nyolc óra után.
-Köszönöm.

Tony letette a kagylót. Üldögélt az ágy szélén. Nézte a gyûrött lepedõt, ahol korábban
Hilary feküdt, aztán a cédulát a nõ telefonszámával.

Hogyhogy nem mûködik?

Lehetséges, hogy a szerelõ rontott el valamit még délután? Lehetséges, de nem valószínû.
Sõt, nagyon nem valószínû.

Hirtelen eszébe jutott a névtelen telefonáló, aki Hilaryt zaklatta. Egy férfi, aki ilyenre
vetemedik, rendszerint gyenge, szexuálisan elferdült; szinte kivétel nélkül képtelen a
normális kapcsolatra nõvel, és általában túlzottan introvertált és félénk ahhoz, hogy
erõszakra vetemedjék. Általában. Szinte kivétel nélkül. De nem lehet kizárni, hogy ez a
perverz épp az, aki veszélyes.

Tony a gyomrára tapasztotta a kezét. Kezdte magát kényelmetlenül érezni.

Ha a Las Vegas-i fogadóirodákban tenni lehetne arra, hogy Hilary Thomas két, egymással
kapcsolatban nem lévõ gyilkos célpontjává válik nem egészen egy hét alatt, akkor a
nyeremény csillagászati volna. Ugyanakkor a Los Angeles-i rendõrségnél eltöltött évei során
Tony újra meg újra azt látta, hogy a valószerûtlen mégis bekövetkezik; ezért már régóta felkészült
rá, hogy számítson rá.

Bobby Valdezre gondolt. Ahogy pucéron elõmászik a mosogató alól, õrülten villogó
szemekkel és pisztollyal a kezében.

A hálószoba ablakán kívül megszólalt egy madár, pedig még nem jelent meg az elsõ fény a
keleti égbolton. A madár mintha sikoltozott volna, és a hang hol élesebb volt, hol gyengébb,
attól függõen, melyik fára szállt éppen az udvaron. Olyan volt, mintha valami nagyon éhes,
nagyon gyors és nagyon elszánt ellenség elõl menekülne.

Tony homlokát kiverte a veríték.

Felállt az ágyról.

Valami történik Hilarynél. Valami rossz. Valami szörnyûségesen rossz.

Mivel megállt annál a non-stop üzletnél bevásárolni, Hilary csak félórával azután érkezett
haza, hogy eljött Tony lakásáról. Éhes volt és kellemesen kimerült. Vágyott a sajtos omlettre,
sok-sok metélt petrezselyemmel, aztán a legalább hatórás háborítatlan, mély alvásra.
Annyira fáradt volt, hogy a Mercedest nem is vitte le a garázsba, kint hagyta a kocsi feljárón.

Az automata öntözõ hûvös sziszegéssel locsolta a vizet a sötétzöld fûre. A szél a pálmafák
lombját borzolta.

A fõbejárton ment be a házba. A nappaliban koromsötétvolt. De mivel sejtette, hogy
késõn fog csak hazaérni, ezért égve hagyta a villanyt az elõszobában. Belépett a házba, és a
karján a teli papírzsákokkal bezárta az ajtót; eltolt rajta minden reteszt.

Felkapcsolta a nappaliban a mennyezetvilágítást, és csak két lépés után jött rá, hogy a
lakást feldúlták. Két asztali lámpát összetörtek, ernyõjüket csíkokra hasogatták. Az
üvegszekrény ott hevert ezer darabban a szõnyegen; drága porcelángyûjteménye ripityára
tört. A heverõt és a foteleket felszabdalták, az epeda szanaszét hevert a padlón. A két faszék,
amelyet láthatóan a falon vertek szét, már csak gyújtósnak lett volna jó. A tapéta megsérült.
A kedves antik sarokszekrény lábait kitörték, minden fiókját kirángatták, feneküket kiütötték.
A képek ugyan a falon maradtak, de csíkokra szabdalva. A kandallóból kikaparták a hamut, és
szétkenték az értékes Edward Fields szõnyegen. Nem maradt ki egyetlen bútordarab vagy
dísz sem, még a kandalló paravánját is szétrúgták; a cserepekbõl kirángatták az összes
növényt és darabokra törték.

Hilary elõször csak megszédült, aztán a döbbenet lassan átadta a helyét dühének.
-A rohadt anyád -szûrte fogai között.

Rengeteg boldog órát töltött el minden bútordarab, berendezési tárgy kiválasztásával. Egy
kisebb vagyont adott ki értük, de mégsem a pusztítás anyagi része aggasztotta; legtöbbje
biztosítva volt. Azonban érzelmi értéküket nem lehet pótolni, mert ezek voltak elsõ kedves
tárgyai, amelyeket életében birtokolt, és fájt az elvesztésük. Izzottak a könnyek a szemében.

Bénán ment át a romhalmazon, amikor hirtelen megvilágosodott elõtte, hogy veszélyben
lehet. Megállt, fülelt. A házban csend honolt.

Jeges borzongás futott végig a hátán, mert egy pillanatra úgy érezte, valaki a tarkójába
lehel.

Megpördült, de senki nem volt a háta mögött.

Az elõszobaszekrény, amely zárva volt, amikor belépett, most is zárva volt. Egy
másodpercig rámeredt, attól rettegett, hogy nyílik az ajtaja. De ha valaki ott rejtõzne, akkor
már kilépett volna.

Ez tiszta õrület -gondolta. -Még egyszer nem történhet meg. Egyszerûen nem. Ez
képtelenség, nem igaz?

Hirtelen zajt hallotta háta mögül.

Felsikoltott, megpördült és védekezõen kapta maga elé a karját.

De nem volt támadó. Még mindig egyedül volt a nappaliban.

Ezzel együtt tudta, hogy nem valami ártatlan zajt hallott, mint amikor pattan egy
padlódeszka, vagy egy bútorlap. Tudta, hogy nincs egyedül a házban. Érzékelte egy másik
ember jelenlétét.

Megint az a zaj.

Az ebédlõ felõl.

Valami pattant. Üveg reccsent. Mint amikor valaki törött üvegre vagy porcelánra lép.

Újabb lépés.

Az ebédlõ a boltív mögött volt, hatméternyire Hilarytól. Sötét volt, mint a sír. Újabb lépés:
reccs.

Hilary hátrálni kezdett a zaj elõl a bejárati ajtó felé, amely mintha egy mérföldre lett volna
tõle. Arra gondolt, bárcsak ne zárta volna be.

Egy férfi lépett ki az ebédlõ sötétjébõl a boltív félhomályába, nagydarab ember volt,
magas, széles vállú. Egy másodpercre megállt, aztán kilépett a fényárban úszó nappaliba.
-Nem! -kiáltott fel Hilary.

Döbbenetében megtorpant. A szíve iszonyatosan zakatolt, a szája kiszáradt és egyre csak
csóválta a fejét: nem, ez nem lehet igaz.

A férfi egy nagy, gyilkosan éles kést tartott a kezében. Vigyorgott. Bruno Frye volt az.

***

Tony hálás volt, hogy kihaltak voltak az utcák, mert nem tûrte volna, ha feltartják. Tartott
tõle, hogy már így is késõn érkezik.

Száguldott észak felé a Santa Monica bulváron, majd a Wilshire-en; a Jeep már
százhússzal ment, mire elérte az elsõ lejtõt Beverly Hills határában; a motor bõgött, az
ablakrésen fütyült a szél. A domb aljában a lámpa vörösre váltott. Tony nem is fékezett, csak
beletenyerelt a dudába, és keresztülrepült az útkeresztezõdésen. Belehajtott egy vájatba,
amit az útépítõk hagytak, s amely normál sebességnél alig döccentette volna meg a kocsit de
így olyan volt, mintha gödörbe zuhant volna. A kocsi egy darabig a
levegõben volt, majd nagy dörrenéssel az útra huppant; felcsikordult a gumi, mintha
panaszkodott volna. A kocsi hirtelen bal felé pördült, Tony úgy érezte, elveszíti a kocsi felett
az uralmat. Aztán a kormány ismét biztosan simult a kezébe, és már félúton volt a következõ
domb teteje felé, fogalma sem volt, miként jutott el odáig.

A sebessége leesett hatvanra, ezért felgyorsított százig. De úgy határozott, hogy még
ennél is feljebb megy. Már csak kevés volt hátra Hilary házáig. Ha azonban feltekeredik egy
lámpaoszlopra és meghal, akkor nem tud Hilarynak segíteni.

Még mindig nem tartotta be a szabályokat. Túlságosan gyorsan haladt, és a kanyarokban
átsodródott a szembejövõ sávba, és ismét csak hálát rebegett, hogy nem volt
szembeforgalom. A közlekedési lámpák összeesküdtek ellene, de Tony ügyet sem vetett
rájuk. Nem bánta, ha megbüntetik gyorshajtásért vagy gondatlan veszélyeztetésért. Ha
megállítanák, megmutatja a jelvényét, és elviszi az egyik egyenruhást magával Hilary
házához. De imádkozott, ne kapjon ilyen segítséget, mert ez azt jelenti, hogy meg kell állnia,
igazolnia kell magát és magyarázkodnia. Ha megállítják, legalább egy percet veszít.

Azt súgta az ösztöne, hogy ez az egyetlen perc Hilary életébe kerülhet.

***

Miközben nézte, hogy Bruno Frye elõlép a boltív alól, Hilary arra gondolt, hogy biztosan
elveszítette a józan eszét. Ez az ember halott. Halott! Kétszer is belemerítette a kést, látta a
vérét. Látta a hullaházban is élettelenül. Felboncolták. Kiállították a halotti bizonyítványt. Egy
halott nem járkál. Ezzel együtt ez az ember kiszállt a sírjából, kilépett a sötét étkezõbõl, mint
egy hívatlan vendég, hatalmas késsel kesztyûs kezében, hogy befejezze, amit a múlt héten
elkezdett; egyszerûen képtelenség, hogy most itt legyen!

Hilary behunyta a szemét és arra koncentrált, hogy a férfi tûnjön el. De amikor kinyitotta
a szemét, a férfi ugyanott volt.

Hilary képtelen volt megmoccanni. A legszívesebben elfutott volna, de minden ízülete csípõje,
térde, bokája -megmerevedett, és nem volt benne erõ, hogy megmoccantsa õket.
Törékenynek és erõtlennek érezte magát, mint egy nagyon öregasszony; biztos volt benne,
ha most valaki segítene neki megmozdítani ízületeit, itt helyben összerogyna.

Nem tudott megszólalni, de legbelül visított.

Frye nem egészen öt méterre tõle megállt, egyik lábát a fotelbõl kitépett epedacsomóra
tette. Halottsápadt volt, vadul remegett; lerítt róla, hogy mindjárt kitör rajta a hisztériás
roham.

Képes egy halott hisztériázni?

Biztosan megõrültem -gondolta Hilary. -Csak ez történhetett! De tudta, hogy nem.

Kísértet volna? De nem hitt a kísértetekben sem. És különben is, egy kísértetnek nem
illenék átlátszónak lennie? Lehet egy jelenés ilyen masszív, mint ez a járkáló hulla, olyan
meggyõzõen és rémületesen valóságos, mint ez itt?
-Te ribanc! -szólalt meg a férfi. -Te büdös ribanc!

A mély, csikorgó hangot semmivel sem lehetett összetéveszteni.

De -gondolta az õrület határán Hilary -miért nem kezdtek elrohadni a hangszálai? A
torkának tele kéne lennie bomló szövetanyaggal.

Hirtelen hisztérikus nevetés tört ki benne, valahol mélyen, alig bírta megfékezni. Ha
elneveti magát, talán soha nem lesz képes abbahagyni.
-Megöltél! -mondta a férfi fenyegetõen, és még mindig a hisztéria szélén.
-Nem! -felelte a nõ. -Nem, nem. Nem!
-De megöltél! -visított fel a férfi és meglengette a kést. -Megöltél! Ne is hazudj! Tudom.
Nem hiszed, hogy tudom? Uramisten, olyan furcsán érzem magam egyedül, teljesen egyedül
és üresen. -Valódi lelki szenvedés keveredett dühébe. -Üres vagyok, és félek. És ennek te
vagy az oka!

Lassan elindult a nõ felé, óvatosan lépkedett a törmelékben.

Hilary most már látta, hogy a halott ember szeme nem üveges, nincs rajta tejszerû hályog.
Ezek a kékesszürke szemek nagyon is éltek -és hideg gyûlölet izzott bennük.
-Most azonban halott is maradsz -közölte Frye, ahogy közeledett. -Többször nem jössz már
vissza.

Hilary megpróbált elhátrálni, tett hátra egy bizonytalan lépést, de a lába majdnem
összebicsaklott alatta. De nem esett el. Több erõ volt benne, mint gondolta.
-Most -folytatta Frye -megteszek mindent, amit kell. Nem hagyok esélyt sem, hogy vissza
gyere. Kitépem belõled azt a kurva szíved.

Hilary tett egy újabb lépést, de nem számított; képtelen lesz elmenekülni. Nem ér az
ajtóhoz, nem lesz ideje kinyitni a zárakat. Ha megpróbálná, a férfi egy másodpercen belül
leteperné és belevágná a kését a hátába.

-Karót verek a rohadt szívedbe.

Ha megpróbálna felszaladni a lépcsõn a pisztolyáért, most biztosan nem lenne olyan
szerencsés, mint a legutóbb. A férfi utolérné, még mielõtt felérne.
-Levágom azt a mocskos fejed.

A férfi fölé magasodott, alig karnyújtásnyira volt tõle.

Hilarynak nem volt hova menekülnie vagy elbújnia.
-Kivágom a nyelved. Teletömöm a pofád fokhagymával, hogy ne tudd visszadumálni magad
a pokolból.

Hilary hallotta saját viharos szívverését. Képtelen volt lélegzetet venni, annyira rettegett.
-Kivájom a szemedet is!

A nõ megint megdermedt, képtelen volt mozdulni.
-Kivájom a szemed és széttaposom, hogy ne lásd a visszavezetõ utat!

Frye a feje fölé emelte a kést.
-De a kezedet is levágom, hogy ne tudd kitapogatni a visszafelé vezetõ utat a pokolból.

A kés egy örökkévalóságig lebegett a feje fölött, ahogy Hilary idõérzékét eltorzította a
rémület. A kés hegye vonzotta a tekintetét, szabályosan hipnotizálta.
-Nem!

Megcsillant a fény a kés élén.
-Ribanc!

Aztán a kés megindult lefelé, egyenesen az arca felé egy hosszú, sima és gyilkos ívben.

Hilary egyik kezében még most is ott volt az élelmiszeres zsák. Hirtelen megragadta
mindkét kezével és felfelé lökte, a kés útjába.

A kés felszakította a zacskót és kilyukasztotta az egyik karton tejet.

Frye dühösen felordított.

A csepegõ zacskó kihullott Hilary kezébõl. Kiömlött a tej, a tojások széttörtek, kiborult a
vaj.

A zacskó kirántotta a halott ember kezébõl a kést. Lehajolt, hogy fölvegye.

Hilary a lépcsõ felé rohant. Tudta, hogy csak percekkel késlelteti az elkerülhetetlent. Talán
ha két másodpercet nyert, ennyivel nem mentheti a bõrét.

Megszólalt az ajtócsengõ.

Meglepetésében Hilary megtorpant a lépcsõ aljában és hátranézett.

Frye felállt, kezében ismét ott volt a kés.

Összetalálkozott a tekintetük; Hilary mintha bizonytalanságot látott volna megcsillanni a
férfiéban.

Frye elindult felé; de már kevesebb volt benne az elszántság, mint az elõbb. Idegesen a
bejárat felé pislogott.

Megint megszólalt a csengõ.

Hilary a lépcsõkorlátnak támaszkodva, hátrálva indult el a lépcsõn felfelé és teli tüdõbõl
segítségért kiáltott.

Odakint férfihang harsant.
-Rendõrség!

Tony volt az.
-Rendõrség! Kinyitni!

Hilary elképzelni sem tudta, miért jött ide Tony. Soha nem örült még senki hangjának
ennyire.

Frye megállt, amikor meghallotta, hogy „rendõrség", elõbb felpillantott Hilaryra, aztán az
ajtóra, majd megint a nõre -és az esélyeit latolgatta.

Hilary pedig egyre csak visított tovább.

Hirtelen nagy robajjal betört az üveg; Frye meglepetésében ugrott egyet, aztán
üvegcserepek záporoztak a kerámiapadlóra. Hilary tudta, hogy Tony betörte a keskeny
üvegcsíkot az ajtó mellett.

-Rendõrség!

Frye dühösen Hilaryra meredt. Soha nem látott még ilyen gyûlöletet, ami eltorzította a
férfi arcát, és megcsillant a szemében.
-Hilary!
-Visszajövök -mondta neki Frye.

A halott ember sarkon fordult és futva átvágott a nappalin az étkezõ felé, hogy a konyhán
át a hátsó bejáraton távozzon.
Hilary zokogva rohant le a lépcsõn az ajtóhoz, ahol Tony szólongatta a betört ablakon
keresztül.

***

Tony visszatette a tokjába a pisztolyát, amikor visszajött a hátsó kertbõl és megállt a

konyhában.
Hilary az elõkészítõ pult mellett állt, a pulton egy kés hevert a keze ügyében.
Amikor a férfi becsukta az ajtót, megszólalt.

-Nincs senki a rózsakertben.
-Zárd be! -szólt rá a nõ.
-Mit?
-Az ajtót. Zárd be!

A férfi engedelmeskedett.
-Megnézted mindenhol? -kérdezte tõle Hilary.
-Minden zugban.
-A ház mindkét oldalán?
-Igen.
-A bokrok között is?
-Minden bokorban.
-Akkor most mi legyen? -kérdezte a nõ.
-Beszólok a központba, és kihívok két egyenruhást; írnak egy jelentést.
-Mi haszna volna? -nézett rá Hilary.
-Sose lehet tudni. Lehet, hogy látta egy szomszéd itt kószálni. Vagy látta valaki elfutni.
-Muszáj egy halottnak elfutni? Egy kísértetnek elég, ha csak úgy eltûnik, nem igaz?
-Te nem hiszel a kísértetekben.
-Lehet, hogy nem is kísértet volt -mondta a nõ.
-Talán csak egy járkáló hulla. Egy normális, hétköznapi, teljesen szokványos járkáló hulla.
-Te nem hiszel a zombikban sem.
-Biztos, hogy nem?
-Ahhoz te túlságosan is normális vagy.
Hilary becsukta a szemét és megrázta a fejét.
-Én már nem tudom, mit hiszek.

A hangjában volt valami megfoghatatlan remegés, ami aggasztotta Tonyt. Hilary a teljes
összeomlás küszöbén volt.
-Hilary... biztos, hogy õt láttad?

-Õ volt az.
-De hogyan lehetett volna?
-Frye volt az -állította a nõ.
-Csütörtökön láttad a hullaházban.
-Biztos, hogy halott volt?
-Persze.
-Ki mondja ezt?
-Az orvosok. A kórboncnokok.
-Az orvosok is tévedhetnek.
-Abban, hogy valaki halott-e vagy sem?
-Lehet ilyesmirõl olvasni idõnként a lapokban -mondta a nõ. -Megállapítják, hogy a
delikvens a fûbe harapott, kiállítják a halotti bizonyítványt, aztán a hulla hirtelen felül a
balzsamozó asztalán. Elõfordul. Nem túl gyakran. Elismerem, hogy nem mindennapos dolog.
Legfeljebb egy a millióhoz, hogy elõfordul.
-Inkább egy a tízmillióhoz.
-De akkor is elõfordul.
-De nem ebben az esetben.
-Akkor is õt láttam! Itt és most!

Tony odament a nõhöz, megcsókolta az arcát és megfogta a kezét, amely jéghideg volt.
-Idehallgass, Hilary, Frye meghalt. A két szúrásod következtében elvesztette a vérének több
mint felét. Egy hatalmas vértócsában találtak rá. Elfolyt a vére, hevert a napon órákig. Ezt
nem élhette túl.
-Talán mégis.

Tony az ajkához emelte a nõ kezét és megcsókolta sápadt ujjait.
-Nem -szólalt meg csendesen, de határozottan.
-Frye-nak meg kellett halnia attól a nagy vérveszteségtõl.

Tony úgy képzelte, hogy a nõ sokkos állapotba került, ez zavarta össze az érzékeit, ez
lehet a felelõs a múló memóriazavarért. Összekeverte a mostani támadást a múlt hetivel.
Egy-két perc és magához tér, a tudata kitisztul és rájön, hogy ez az ember nem Bruno Frye
volt. Csak egy kicsit simogatnia kell, nyugodta hangon beszélnie hozzá, minden õrült
kérdésére logikus választ adni, míg Hilary magához nem tér.
-Lehet, hogy Frye nem volt halott, amikor megtalálták abban az áruházi parkolóban mondta
a nõ.
-Lehet, hogy csak kómába esett.
-A halottkém észrevette volna, amikor felboncolta.
-Talán nem is boncolta föl.
-Ha nem õ, akkor más a stábjából.
-Hát -mondta Hilary -, lehet, hogy sok volt a dolga aznap -mondjuk rengeteg volt a hulla
aznap, vagy ilyesmi -, és csak kiállították a boncjelentést.
-Lehetetlen -felelte Tony. -A halottkémi hivatal szakmai színvonala a lehetõ legmagasabb.
-De legalább nem nézhetnénk utána? -kérdezte a nõ.

Tony bólintott.
-Persze. Meg lehet csinálni. De elfelejted, hogy Frye ezután még átment egy, ha nem két
balzsamozó kezén is. Ami kis vér még benne maradt, azt leengedték belõle, és kicserélték
balzsamozó folyadékra.
-Biztos vagy benne?

-Vagy be kellett balzsamozni, vagy el kellett hamvasztani ahhoz, hogy hazaszállítsák. Ez a
törvény.

Hilary egy pillanatig mérlegelte a dolgot, aztán megszólalt:
-De mi van akkor, ha ez mégis ez a bizarr eset, az egy a tízmillióból? Mi van, ha tényleg
tévesen mondták ki róla, hogy halott? És mi van, ha a halottkém elbliccelte a boncolást? És
Frye szépen felült a hulla kozmetikus asztalán, amikor az munkába kezdett volna rajta?
-Képtelenség ennyi véletlen, Hilary! Azt be kell látnod, ha valami ilyesmi történt volna, akkor
arról mi tudnánk. Ha a temetkezési vállalkozó rájön, hogy a pasas él, akkor is sürgõs orvosi
ellátásra lett volna szüksége, hogy életben maradjon. És felhívta volna a halottkémet is. A
rendõrségnek meg a kórháznak kellett volna telefonálnia. Azonnal tudtunk volna a dologról.

Hilary ezt is végiggondolta. Bámulta a konyha kõpadlóját és közben az alsó ajkát rágcsálta.
-És mit mondott a serif a Napa-völgyben?
-Még nem kaptunk tõle választ.
-Miért nem?
-Kerül minket. Vagy nincs a hivatalában, vagy nem hív minket vissza.
-Na, hát, ez nem azt mutatja, hogy valami nem stimmel? -kérdezte a nõ. -Van itt valami
konspiráció, és benne van a serif is.
-Miféle konspirációra gondolsz?
-Hát... nem is tudom.

Tony még mindig nyugodtan és csendesen beszélt, mint aki biztos benne, hogy Hilary
meghajlik a logika elõtt.
-És ki szõtt volna összeesküvést? Laurenski serif, Frye és mondjuk a sátán személyesen?
Hogy becsapják a Halált? Hogy visszatérjen a sírból? Vagy netán, hogy örökké éljen? Ezeknek
semmi értelme szerintem, szerinted igen?
-Nem -felelte Hilary dühösen. -Morzsája sincs benne a logikának.
-Akkor jó, ezt örömmel hallom. Ha mást mondtál volna, aggódnék.
-De a franc essen bele, itt valami iszonyatosan szokatlan dolog történik! Valami rendkívüli.
Én úgy látom, hogy a serif is sáros. Végül is kiállt Frye mellett, hazudott nektek. Most meg
kerül benneteket, mert nincs elfogadható magyarázata a tetteire. Neked ez nem tûnik
gyanúsnak? Neked nem úgy tûnik, hogy nyakig van valami bûnszövetségben?
-Nem -felelte Tony. -Nekem úgy tûnik, hogy ez a fickó csak egy zavarodott zsaru. A törvény
embere, aki súlyos hibát követett el. Falazott egy helyi nagymenõnek, mert úgy gondolta,
nem lehet köze egy gyilkossági kísérlethez. Nem érte el Frye-t csütörtök este, de úgy tett,
mintha beszélt volna vele. Meg volt gyõzõdve arról, hogy nem Frye a mi emberünk. De
tévedett. És most baromira szégyelli magát.
-Komolyan így gondolod? -kérdezte Hilary.
-Mindenki így gondolja a kapitányságon.
-Hát, én nem így gondolom.
-Hilary...
-Én Bruno Frye-t láttam itt ma hajnalban!

Ahelyett, hogy fokozatosan javult volna az állapota, ahogy Tony remélte, Hilary még
jobban visszahúzódott a járkáló hullák és az összeesküvés-elmélet fantáziavilágába. Tony
eldöntötte, hogy keményebb hangot kell megütnie.
-Hilary, te nem Bruno Frye-t láttad. Nem õ volt itt. Ma hajnalban nem. A pasi meghalt, el van
temetve. Ma más fickó támadt rád. Sokkos állapotba kerültél. Zavart vagy. És ez tökéletesen
érthetõ. Azonban...

Hilary kihúzta a kezét a férfi kezébõl és hátra lépett.

-Nem vagyok zavart. Frye volt az. És azt mondta, hogy még visszajön.
-Egy perccel ezelõtt még azt mondtad, hogy ennek semmi értelme sincs. Nem így van?

Bizonytalanul ugyan, de Hilary így felelt:
-De igen. Pontosan ezt mondtam. Hogy ennek semmi értelme. De attól még így történt!
-Higgy nekem, láttam, milyen hatása lehet az emberre egy ilyen sokknak -mondta Tony. -
Torzulnak az érzékek, a memória és...
-Hajlandó vagy nekem segíteni vagy nem? -kérdezte a nõ.
-Persze, hogy segíteni szeretnék.
-És hogyan? mit csinálunk?
-Elõször is bejelentjük a dolgot a rendõrségen.
-És nem lesz szörnyen ügyefogyott a dolog? -kérdezte keserû gúnnyal Hilary. -Ha közlöm
velük, hogy egy halott akart megölni, szerinted nem fognak egy-két napra vigyorgóba zárni,
hogy alaposan kivizsgálhassanak a pszichiáterek? Mindenkinél jobban ismersz, ennek
ellenére még te is õrültnek nézel.
-Nem nézlek annak -felelte Tony és nagyon rosszul esett neki, amit a nõ mondott. -Én csak
azt hiszem, hogy sokkos állapotba kerültél.
-A francba!
-De ez érthetõ.
-A francba!
-Hilary, figyelj! Ha ideérnek a zsaruk, egy szót se szólj Frye-ról. Lenyugszol, összeszeded
magad...
-De én már most is összeszedtem magam!
-...és megpróbálsz pontosan visszaemlékezni, hogy nézett ki a támadód. Ha az idegeid
rendbe jönnek, szerintem te magad is meglepõdsz, milyen pontosan fogsz emlékezni. Ha már
racionálisan fogsz tudni gondolkozni, rájössz, hogy nem lehetett Bruno Frye.
-De õ volt.
-Lehet, hogy csak hasonlított Frye-ra, de...
-Pontosan úgy viselkedsz, mint szegény Frank Howard akkor este -mondta a nõ dühösen.

Tony türelmesen felelt.
-De akkor este legalább olyan embert vádoltál, aki élt.
-Pontosan olyan vagy, mint mindenki, akiben eddig megbíztam -mondta Hilary és
megbicsaklott a hangja.
-Segíteni akarok neked.
-Lószart!
-Hilary, ne fordíts hátat nekem!
-Te fordítottál hátat nekem.
-Én törõdöm veled.
-Akkor bizonyítsd be!
-Itt vagyok, nem igaz? Ennél is több bizonyítékot vársz?
-Higgy nekem! -mondta a nõ. -Ez a legjobb bizonyíték.

A férfi látta, hogy Hilary iszonyúan bizonytalan, úgy gondolta: azért ilyen, mert nagyon
rossz tapasztalatai voltak azokkal, akiket szeretett, vagy akikben bízott. Valóban brutálisan
elbánhattak vele, mert egyszerû csalódás nem tesz valakit ilyen érzékennyé. Még mindig
szenved a régi érzelmi sebektõl, és most fanatikus szeretetet és hûséget követel. Amint a
férfi kételkedni kezdett történetének igazában, Hilary visszahúzódott, pedig Tony nem
kérdõjelezte meg a szavahihetõségét. De a csudába, Tony pontosan tudta, hogy

egészségtelen dolog, ha most úgy tesz, mintha hinne neki; a legjobb, ha finoman

visszacsalogatja a valóság talajára.

-Frye járt itt -mondta makacsul a nõ. -Frye volt az és senki más. De nem szólok róla a

rendõröknek.

-Jó -sóhajtott föl megkönnyebbülten Tony.

-Mert szólni sem fogok nekik.

-Micsoda?
A nõ azonban nem felelt, sarkon fordult és kiment a konyhából.
Tony követte a rommá vált étkezõn át.

-Be kell jelentened!

-Semmit sem kell csinálnom.

-Nem fizet a biztosító, ha nem jelented a dolgot a rendõrségen.

-Azért majd ráérek késõbb aggódni -jegyezte meg a nõ, amikor átért a nappaliba.
A férfi követte Hilaryt, aki a lépcsõ felé ment.

-Valamit elfelejtesz -mondta.

-Mit?

-Hogy nyomozó vagyok.

-És?

-Hogy nekem kötelességem az ilyet jelentenem.

-Akkor jelentsd!

-A jelentésem egy része a vallomásodon fog alapulni.

-Nem kényszeríthetsz az együttmûködésre! Nem teszek vallomást!
Amikor a nõ a lépcsõ aljához ért, a férfi elkapta a karját.

-Várj egy percet! Nagyon kérlek...!
Hilary szembe fordult vele. Félelme dühé alakult.

-Engedj el!

-Hova mész?

-Föl.

-És mit csinálsz?

-Becsomagolok egy bõröndbe, és szállodába költözöm.

-Maradhatsz nálam is -mondta neki a férfi.

-Csak nem akarod együtt tölteni az éjszakát egy õrülttel? -kérdezte a nõ gúnyosan.

-Hilary, ne légy ilyen!

-Lehet, hogy begurulok és kinyírlak.

-Én nem gondolom, hogy õrült vagy.

-Óh, nem is. Csak zavart. Talán egy kicsit buggyant. De nem veszélyes.

-Én csak segíteni szeretnék.

-Furcsán csinálod.

-Nem élhetsz szállodában örökké.

-Hazajövök, ha elkapták azt az embert.

-De ha nem teszel feljelentést, senki sem fogja keresni.

-Majd keresem én.

-Te?

-Én.
Most Tony gurult dühbe.

-Miféle játékot játszol? Átmentél nyomozóba?

-Lehet, hogy megbízom egy magánnyomozót.

-Nocsak, valóban? -kérdezte a férfi gúnyosan, pedig tudta, hogy ezzel csak még jobban
elidegeníti magától a nõt; de elfogyott a türelme.
-Valóban -felelte a nõ. -Magánnyomozót.
-És kicsodát? Philip Marlow-t, Sam Spade-et?
-Néha nagyon cinikus tudsz lenni, te mocsok!
-Mert erre kényszerítesz. Talán ki tudlak rángatni ebbõl az állapotból.
-Történetesen az ügynököm ismer egy príma kis ügynökséget.
-Ez a munka nem egy magán ügynökség profilja.
-Mindent vállalnak, ha megfizetik õket.
-Mindent nem.
-Ezt igen.
-Ez a Los Angeles-i rendõrség dolga.
-Elég, ha a zsaruk az ismert betörõk, az ismert gengszterek kutatására fecsérelik az
idejüket...
-Megvannak a jól bevált, hatásos módszereink -jegyezte meg Tony.
-Ami most nem mûködik.
-Miért? Mert a támadó egy járkáló hulla?
-Pontosan.
-Akkor szerinted a zsaruk kutassanak ismert halott bûnözõk után is?

Hilary tekintetében düh és megvetés keveredik.
-Hogy megoldják ezt az ügyet -mondta -, ahhoz ki kell deríteniük, hogy lehetett Bruno Frye
a múlt héten halott -ma hajnalban pedig nagyon is élõ.
-Hallod egyáltalán, miket beszélsz?

A férfi már komolyan aggódott. A nõ makacs irracionalitása elrémítette.
-Tudom, hogy mit beszélek -felelte a nõ. -És azt is, hogy mit láttam. És nem csak láttam azt
az embert, hanem hallottam is. Azt a semmivel össze nem téveszthetõ, mély torokhangot. Õ
volt az, és nem más. Azzal fenyegetett, hogy levágja a fejem, hogy teletömi fokhagymával a
szám, mintha valami vámpír volnék.

Vámpír.

A szó villámként hasított Tonyba, mert ijesztõ kapcsolatot látott a szó és a különös tárgyak
között, amelyeket elõzõ csütörtökön Bruno Frye szürke Dodge furgonjában találtak,
amelyekrõl Hilary nem tudhatott, és amelyekrõl õ maga is elfeledkezett mostanáig.
Végigfutott a hátán a hideg.
-Fokhagyma? -kérdezte. -Vámpír? Hilary, mirõl beszélsz?

A nõ kitépte a karját a kezébõl és felszaladt a lépcsõn.
A férfi utána futott.
-Mi van a vámpírokkal?

Hilary csak ment fölfelé, nem nézett Tonyra.
-Most mondjak neked valami szaftos kis sztorit? Hogy megtámadott egy járkáló hulla, aki
szerint én vagyok vámpír. Szuper! Most már biztos lehetsz benne, hogy elment az eszem.
Hívd csak a mentõket! Adjanak kényszerzubbonyt a kis hölgyre, nehogy kárt tegyen
magában! Gyorsan gumiszobába vele! Zárjátok rá az ajtót és hajítsátok el a kulcsot!

Az utolsó lépcsõfokokon Tony végre beérte, és újból elkapta a karját.
-Engedj el, az istenit!
-Mondd el, mit mondott!
-Szállodába költözöm, és magam derítem ki a dolgot.
-Hallani akarok minden szót, amit mondott!

-Semmivel nem állíthatsz meg -mondta Hilary.
-És most engedj el!
A férfi felemelte a hangját, hogy a nõ végre végighallgassa.
-Tudnom kell, mit mondott a vámpírokról, a hétszentségit!

A tekintetük összetalálkozott. A nõ minden bizonnyal meglátta a férfi szemében
tükrözõdõ félelmet és zavart, mert nem rángatta tovább a karját.
-Mi olyan fontos?
-Az a vámpír dolog.
-Miért?
-Frye a jelek szerint megszállott okkultista volt.
-Ezt honnan szeded?
-Találtunk néhány holmit a kocsijában.
-Miféle holmit?
-Nem emlékszem mindenre. Tarot kártya, Ouija tábla, több mint egy tucat feszület...
-Errõl nem írtak a lapok.
-Nem adtunk ki sajtóközleményt -felelte Tony.
-Különben is, mire átkutattuk a kocsit és leltárba vettük, amit találtunk, a lapok már kijöttek
a sztorival, sõt megírták a folytatást is. A sztoriban nem volt annyi, hogy még harmadnap is
foglalkozzanak vele. De hadd mondjam el, mi volt még abban a kocsiban. Minden ajtó fölött
kis vászonzacskóban fokhagyma. Két nagyon hegyes karó. Fél tucat könyv a vámpírokról és
zombikról, illetve másféle „élõ halottakról".

Hilary megborzongott.
-Azt mondta, hogy kivágja a szívem és karót ver át rajta.
-Úristen!
-Hogy kivágja a szemem is, hogyne találjak vissza a pokolból. Pontosan így mondta, ezekkel
a szavakkal. Attól félt, hogy visszatérek a halottaimból. Tisztára õrült volt. Pedig õ volt az, aki
visszatért a sírból, nem igaz? -Élesen felnevetett, a humor legcsekélyebb jele nélkül, inkább
hisztérikusan. -És le akarta vágni a kezem is, hogy ne tudj am kitapogatni a visszavezetõ utat.

Tony gyomra elszorult a gondolattól, hogy a támadónak majdnem sikerült beváltania az
ígéretét.
-Õ volt az -mondta Hilary. -Érted már? Frye volt az!
-Nem lehetett valami maszk?
-Hogyhogy maszk?
-Valaki Frye-nak maszkírozta magát?
-De miért tett volna valaki ilyet?
-Nem tudom.
-Mit nyert volna vele?
-Nem tudom.
-Épp te mondtad, hogy mindenféle szalmaszálakba akarok kapaszkodni. Amit most te
csinálsz, az egyenesen délibábok kergetése.
-Nem lehetett más valaki, aki Frye-nak maszkírozta magát? -makacsolta meg magát Tony.
-Lehetetlen. Nincs olyan maszk, ami közelrõl is ennyire meggyõzõ. És az alakja is olyan volt,
mint Frye-é. Ugyanaz a magasság, testsúly, csontozat. Ugyanazok az izmok.
-De ha mégis Frye-nak maszkírozta magát valaki, és utánozta a hangját...
-Akkor az megkönnyítené a dolgodat -jegyezte meg hidegen a nõ. -Egy kiváló maszkírozás,
legyen az bármennyire is bizarr és érthetetlen, számodra könnyebben elfogadható, mint az
én történetem egy járkáló hulláról. De épp az elõbb említetted a hangját. Ez egy szép kis

tátongó lyuk az elméleteden. Ezt a hangot nem tudja senki sem utánozni. Persze egy zseniális
utánzó tud mély hangon beszélni, ugyanazokat a szavakat használni, viszont képtelen
visszaadni azt a rekedt, recsegõs hangot. Csak olyan ember tud így beszélni, akinek
abnormális a gégefõje, tönkrementek a hangszálai. Frye ilyen gégével született. Vagy
gyerekkorában megsérült. Vagy mindkettõ együtt. Lényeg az hozzá, hogy én Bruno Frye-jal
beszéltem és nem valami ügyes utánzóval. Erre a fejemet teszem.

Tony látta, hogy a nõ még mindig dühös, de abban már nem volt biztos, hogy hisztérikus
állapotban van-e, vagy akár csak enyhén zavart-e. Fekete szeme villogott, a mondatai
szabatosak voltak. Úgy nézett ki, mint aki tökéletesen ura önmagának.
-De Frye halott -jegyezte meg erõtlenül Tony.
-Akkor is itt járt.
-De hogyan?
-Mondtam már: ezt akarom kideríteni.

Tony furcsa területre tévedt, amely tele volt képtelenséggel. A távolból derengett neki
egy régi Sherlock Holmes történet. Amikor azt magyarázza Watsonnak, hogy nyomozás
közben kizárunk minden lehetõséget, egy kivételével, akkor ez az egy -legyen az bármilyen
valószínûtlen vagy abszurd -lesz az igazság.

De vajon lehetséges-e a lehetetlen? Járkálhat-e egy halott?

A megmagyarázhatatlan kapcsolat járt az eszében a támadó fenyegetései és a Bruno Frye
kocsijában talált tárgyak között. Sherlock Holmes véleményét mérlegelve végül így szólt:
-Rendben van.
-Mi van rendben?
-Rendben, Bruno Frye volt az!
-Õ volt az.
-Valahogy... csak a jó Isten tudja, hogyan... de valahogy túlélte. Ez ugyan képtelenségnek
tûnik, de azt hiszem, számolnunk kell vele.
-Hogy te milyen nyitottan gondolkozol! -jegyezte meg a nõ. Még mindig sértetten
viselkedett. Látszott, hogy nem bocsát meg egykönnyen.

Megint kiszabadította magát és bement a hálószobájába.
A férfi ment utána.
Kissé zsibbadt volt. Sherlock Holmes semmit nem mondott arról, milyen érzés együtt élni

a zavaró gondolattal, hogy semmi sem lehetetlen.
Hilary kivett egy bõröndöt a szekrénybõl, az ágyra rakta, és elkezdett ruhákat rakni belé.
Tony az éjjeliszekrényen álló telefonhoz lépett és felvette a kagylót.

-Nincs vonal. Biztos elvágta odakint a vezetéket. A szomszédból kell felhívnunk a
rendõrséget.
-Nem akarom jelenteni.
-Ne aggódj -mondta a férfi -, most már én is alátámasztom, amit mondasz.
-Most már túl késõ -jegyezte meg élesen a nõ.
-Ezt hogy érted?

Hilary nem felelt. Olyan erõvel rántott le az akasztóról egy blúzt, hogy az akasztó a
padlóra zuhant.
-Még mindig bujkálni akarsz és magánnyomozót fogadni?
-Óh, igen, pontosan ezt akarom -felelte a nõ és összehajtogatta a blúzt.
-De most mondom, hogy hiszek neked.
-Én meg azt mondom, hogy most már késõ. Már nem érdekes.
-Miért vagy ilyen makacs?

Hilary nem felelt. Berakta a blúzt a bõröndbe, aztán visszatért a szekrényhez válogatni.
-Idehallgass -kezdte Tony én csak néhány logikus kételyemnek adtam hangot. Amelyek
bárkiben felmerülnek ilyen helyzetben. Te magad is ugyanezt gondolnád, ha én mondtam
volna, hogy egy feltámadt hullával találkoztam. Ha fordítva volna, te is szkeptikus volnál. Én
lennék dühös rád. Szóval miért vagy olyan átkozottul érzékeny?

A nõ visszatért a bõröndhöz két újabb blúzzal és elkezdte hajtogatni õket. Nem nézett
Tonyra.
-Bíztam benned... meg minden -szólalt meg végül.
-Nem éltem vissza a bizalmaddal.
-Olyan vagy te is, mint a többi.
-Ami a lakásomon történt... az nem volt különleges?

Hilary nem válaszolt.
-Azt akarod nekem mondani, hogy amit az éjjel éreztél -és nem csak a testeddel, hanem a
szíveddel és a lelkeddel -, azt akarod nekem mondani, hogy ez semmiben nem különbözik
attól, amit mással éreztél?

Hilary nem reagált. A teendõjére koncentrált, berakta a másik blúzt is a bõröndbe, és
nekiállt hajtogatni a harmadikat.
-Hát, nekem különleges volt -folytatta Tony, aki eldöntötte, hogy azért is felolvasztja a nõt. -
Tökéletes volt, jobb, mint valaha gondolni mertem. És nem csak a szex. Hanem hogy együtt
voltunk. Olyan mélyen belém hatoltál, mint még nõ soha. És amikor eljöttél tõlem, magaddal
vitted egy darabját a lelkemnek, a szívemnek, szóval valami létfontosságúnak. Soha többé
nem fogom magam teljes embernek érezni, ha nem maradsz velem. Szóval, ha azt hiszed,
hogy csak úgy hagylak elmenni, akkor nagyon meg fogsz lepõdni. Iszonyatosan harcolni
fogok, hogy megtartsalak, hölgyem.

Hilary abbahagyta a blúzhajtogatást. Csak állt és a blúzt bámulta a kezében.

Tony a fél életét adta volna, csak hogy tudja, mire gondol most Hilary.
-Szeretlek -mondta.

Hilary még mindig a blúzt nézte, de amikor meg-szólalt, a hangja remegett:
-Betartottak valaha is ígéretet? Ha valaki azt mondja, hogy „szeretlek", az valóban komolyan
is gondolja? A saját szüleim az egyik pillanatban a szeretetükkel halmoztak el, hogy aztán a
következõben kékre-zöldre verjenek...hát most ki a fenében bízzam? Benned? Ugyan miért?
Nem fog ez is csalódással és fájdalommal végzõdni? Mint mindig. Jobban elvagyok egyedül.
így legalább vigyázni tudok magamra. Nem bírom elviselni, ha bántanak. A betege vagyok, ha
bántanak! Nem vagyok hajlandó elkötelezni magam és kockázatot vállalni. Nem bírok.
Egyszerûen nem bírok!

Tony odalépett hozzá, megfogta a vállát, kényszerítette, hogy a szemébe nézzen. Hilary
ajka remegett. Könnyek gyûltek szép szeme sarkába, de próbálta lenyelni õket.
-Ugyanúgy érzel irántam, mint én irántad -mondta. -Tudom és érzem. Sõt, biztos vagyok
benne. Nem fogsz azért hátat fordítani nekem, mert kételkedtem a történetedben. Ennek
semmi köze ehhez. Azért akarsz hátat fordítani, mert belém szerettél, és halálra vagy
rémülve ettõl. A szüleid emléke miatt. Amit veled tettek. A verések miatt, amiket tõlük
kaptál. És egy csomó olyan dolog miatt, amikrõl még nem is beszéltél nekem. Menekülsz a
szerelem elõl, mert a gyerekkorod érzelmileg megnyomorított. De szeretsz engem. És ezt te
is jól tudod.

Hilary nem bírt megszólalni. Csak a fejét rázta:
-Nem, nem és nem.

-Ne mondd, hogy ez nem igaz -folytatta Tony. -Szükségünk van egymásra, Hilary. Nekem
azért, mert egész életemben rettegtem a kockázattól -legyen szó akár pénzrõl, a pályámról,
a mûvészetemrõl. Mindig nyitott voltam más emberek felé, hogy új kapcsolatot kezdjek, de
ha a körülmények megváltoztatásáról volt szó, soha. Veled, és miattad, életemben elõször
úgy érzem, képes volnék meglépni ezt a lépést, és hajlandó vagyok kockára tenni a
biztonságot, amit a rendszeres fizetés jelent. Komolyan gondolkozom rajta, hogy a festésbõl
éljek meg -és nem érzek emiatt lelkifurdalást. Most már nem jut azonnal eszembe az a
rengeteg anyagi gond, amelyet a családunk megélt, amikor nem volt mit ennünk, vagy nem
volt fedél a fejünk felett. Végre leküzdöttem ezeket a dolgokat magamban. Ahhoz még nincs
elég erõm, hogy fel is mondjak. Nem, dehogy, még nem! De miattad már el tudom képzelni
magam, hogy a festésbõl éljek. És ez még nem volt így egy héttel ezelõtt.

Hilary arcán végigcsordultak a könnyek.
-Olyan jó vagy -mondta. -Csodálatosan érzékeny mûvész vagy.
-És neked is ugyanannyi szükséged van rám, mint nekem rád -folytatta a férfi. -Nélkülem
egyre vastagabb és keményebb páncélt növesztenél magadnak. Magányos, keserû nõként
fejeznéd be az életed. Ellentétben velem, te mindig merted vállalni a kockázatot, ha
dolgokról volt szó -pénzrõl, karrierrõl. Viszont emberrel soha. Látod, ebbõl a szempontból
ellentétesek vagyunk. Kiegészítjük egymást. Megtaníthatjuk egymást sok mindenre. Olyan
ez, mintha csak félemberek lettünk volna -és most megtaláltuk a hiányzó felünket. Én a tiéd
vagyok, te meg az enyém. Egész eddigi életünkben a sötétben tapogatóztunk, kerestük
egymást.

Hilary leejtette a sárga blúzt, amelyet összehajtani készült és a férfi karjába vetette

magát.
Tony átölelte és megcsókolta sós ajkát.
Egy percig csak ölelték egymást. Egyikük sem tudott megszólalni.
Végül Tony szólalt meg.

-Nézz a szemembe!

Hilary felemelte a fejét.
-Olyan fekete a szemed.
-Mondd! -kérte a férfi.
-Mit mondjak?
-Amit hallani akarok.

A nõ megcsókolta a férfi szája szegletét.
-Mondd! -ismételte meg a férfi.
-Sz... szeretlek.
-Még egyszer!
-Szeretlek, Tony. De tényleg.
-Olyan nehéz volt?
-Aha. Nekem az.
-Majd könnyebb lesz, ha gyakran mondod.
-Akkor majd gyakorlom -mondta Hilary. Egyszerre mosolygott és hüppögött.

Tony érezte, hogy a mellkasában gyorsan nõ valami, mintha a boldogság valóban valami
buborék volna. Az álmatlanul töltött éjszaka ellenére tele volt energiával; teljesen éber volt
és nagyon tudta, milyen különleges nõt tart a karjában -érzékelte a melegét, testének
görbületeit, megtévesztõ lágyságát, parfümjének múló illatát, tiszta hajának és bõrének
kellemesen állatias illatát.
-Most, hogy megtaláltuk egymást, minden rendbe jön -mondta.

-Addig nem, míg meg nem tudjuk az igazat Bruno Frye-ról. Vagy akárki is legyen. Semmi
nem lesz rendben, míg nem tudjuk biztosan, hogy végérvényesen és visszavonhatatlanul
halott.
-Ha egymásra támaszkodunk -mondta Tony -, meg fogjuk oldani. Ha veled vagyok, egy ujjal
sem fog hozzád érni. Ezt megígérhetem neked!
-Én pedig bízom benned. De... azért még... félek tõle.
-Ne félj!
-Nem tehetek róla -felelte Hilary. -És különben is, azt hiszem, jobb, ha tartok tõle.

Tony belegondolt a földszinten végbevitt pusztításba, hogy miket találtak Frye kocsijában:
a hegyes karók, a fokhagymás zacskók arra intették, hogy Hilarynak talán igaza lehet. Jobb,
ha tartanak Bruno Frye-tól.

Járkáló hulla, élõ halott?

Hilary megborzongott, és Tonyra is önkéntelenül átragadt ez a borzongás.

Második Rész

Az Élõ És Az Élõ Halott

A jóság suttogva beszél.
A gonosz kiabál.
(tibeti közmondás)

A jóság kiabál.
A gonosz suttog.
(Bali szigeti közmondás)

Öt

Kedden reggel, nyolc napon belül másodszor, Los Angelest közepes erõsségû földrengés
rázta meg. A Cal Tech mûszerei 4,6-os értéket regisztráltak a Richter-skálán, és az egész
mindössze huszonhárom másodpercig tartott.

Komolyabb kár nem történt, és a legtöbb „angeleno" csak azért hozta szóba egyáltalán,
hogy viccelõdjék rajta. Az egyik ilyen tréfa szerint az arabok akarták elvenni az ország egy
részét, mert az US nem fizetett az olajukért. A tévében pedig Johnny Carson azon
viccelõdött, hogy a földrengésért a kozmikus mellméretû Dolly Parton volt a felelõs, mert
túlságosan hirtelen pattant ki az ágyból. Az új lakosoknak azonban egyáltalán nem volt
tréfadolog ez a huszonhárom másodperces rengés, õk nem tudták elképzelni, hogy valaha is
képesek lesznek ilyen blazírtan beszélni a talpuk alatt megmozduló földrõl. Egy év múlva
persze már õk viccelõdnek a leghangosabban.

Míg el nem következik az igazán nagy földrengés.

A soha ki nem mondott, tudattalan félelem a nagytól, a földrengések földrengésétõl, ez
az, ami miatt a kaliforniai viccelõdik a kisebb rengéseken. Ha az ember egy lehetséges
katasztrófa küszöbén kénytelen élni, ha állandóan ezen mereng, megbénítja a rettegés. Az
életnek mennie kell tovább, függetlenül minden kockázattól. Hisz lehet, hogy a nagy
katasztrófa csak száz év múlva következik be. De talán soha. Több ember hal meg a fagyos,
keleti parti teleken, mint a kaliforniai földrengésektõl. De ugyanolyan veszélyes az élet
Florida hurrikán sújtotta vidékein, vagy a Közép-Nyugat tornádó pusztította lapályain, mintha

valaki a Szent András hasadékra építi fel a házát. De minden országban, amely atomfegyvert
birtokol, a föld dühe kevésbé tûnik ijesztõnek, mint az emberé. A kaliforniaiak tehát
viccelõdnek a Föld bármikor kirobbanni kész feszültségeivel, és úgy tesznek, mintha semmi
hatással nem volna rájuk, hogy labilis talajon élnek.

De azon a kedden, mint minden más alkalommal, amikor érezhetõen megmozdult a föld,
többen lépték át a megengedett sebességet az utakon, jobban siettek a munkába vagy
játszani, vagy haza a szeretteikhez és barátaikhoz vagy szeretõikhez; miközben senkiben sem
tudatosult, hogy bármivel gyorsabb lett az életük, mint elõzõ nap volt. Több férfi javasolta a
feleségének, hogy váljanak el, mint máskor, amikor nem mozgott a föld. És több asszony
hagyta el a férjét, mint az elõzõ nap. Többen akartak összeházasodni. A szokásosnál többen
tervezték el, hogy a hétvégén elmennek Las Vegasba szerencsét próbálni. A prostituáltaknál
tolongtak a kuncsaftok. És minden bizonnyal felfokozódott a szexuális aktivitás a
házastársak, a szeretõk és a tapasztalatlan kamaszok között. A szeizmikus tevékenység
erotikus vetületérõl persze nincsen cáfolhatatlan bizonyíték. De az évek során az
állatkertekben a szociológusok és a viselkedéskutatók megfigyelték, hogy az emberszabású
majmok körében ilyenkor hihetetlenül felfokozódik a nemzési õrület; és joggal fel lehetett
tételezni, hogy az ember nemi ösztöne nem sokban tér el kezdetlegesebb rokonaiétól.

A legtöbb kaliforniai abban a hitben él, hogy tökéletesen alkalmazkodott az élethez ezen a
rengõ talajon; de az nem tudatosult bennük, hogy ez az állandó stressz mégis alakítja, sõt
megváltoztatja õket. A közelgõ katasztrófa állandó suttogásként mosta át a tudattalanjukat,
és ez a nagyon hatásos suttogó propaganda megváltoztatta az emberek jellemét,
viselkedését, ha ez nem is tudatosult bennük.

Természetesen ez csak egy suttogás volt a sok közül.

***

Hilaryt nem lepte meg a rendõrök reakciója és próbálta nem is felzaklatni magát emiatt.

Nem egészen öt perccel azután, hogy Tony a szomszédból beszólt a rendõrségre, és
körülbelül harmincöt perccel a reggeli földrengés elõtt, két egyenruhás rendõr érkezett
fekete-fehér riadó kocsin Hilary házához, villogó fényekkel, de sziréna nélkül. Jellegzetesen
unott, de udvarias arccal feljegyezték Hilary beszámolóját, megvizsgálták a helyszínt, ahol a
behatoló a házba jutott (megint csak a dolgozószoba ablakán), számba vették a pusztítást a
nappaliban és az étkezõben, majd rákérdeztek egyéb információkra is, amelyekre szükség
van egy szabályos jelentéshez. Mivel Hilary közölte, hogy a támadó kesztyût viselt, nem
szóltak a laborosoknak, hogy keressenek ujjlenyomatokat.

Kissé meglepte õket a nõ állítása, hogy ugyanaz az ember támadt rá, akit múlt
csütörtökön õ ölt meg.

Érdeklõdésüknek semmi köze nem volt ahhoz a szándékukhoz, hogy megállapítsák, hogy a
nõ pontosan azonosította-e a tettest; ezt már akkor eldöntötték, amikor elõször hallották
Hilary verzióját. Számukra kizárt volt, hogy a támadó Bruno Frye lett volna. Többször is
megkérték, mesélje el, miként zajlott le a támadás, de minduntalan félbeszakították és
kérdéseket tettek föl; de csak azért, hogy eldönthessék, hogy jóhiszemû tévedésrõl,
hisztériáról vagy zavarodottságról van-e szó, vagy az áldozat hazudik. Kis idõ múlva
eldöntötték magukban, hogy a sokk hatására minden bizonnyal enyhén zavart lehet, és
ennek a zavarnak az az oka, hogy a támadó erõsen hasonlított Bruno Frye-hoz.
-Az ön által adott személyleírásból fogunk kiindulni -jegyezte meg végül az egyik.

-Természetesen nem adhatunk ki körözést egy halott után -vetette közbe a másik. -
Gondolom, ezt megérti.
-Bruno Frye volt az -ismételte meg makacsul Hilary.
-Nos, kizárt, hogy ebbõl induljunk ki, Miss Thomas.

Bár Tony minden tõle telhetõt elkövetett, hogy alátámassza Hilary vallomását; érvelése és
rendõri mivolta a legcsekélyebb hatással nem volt a két egyenruhásra. Végighallgattak,
nagyokat bólogattak, de nem tágítottak.

Húsz perccel a földrengés után Tony és Hilary állt az ajtóban, és a kihajtó rendõrségi
szedán után figyelt.

Hilary csalódottan megkérdezte:
-Most mit csinálunk?
-Fejezd be a csomagolást, aztán átmegyünk a lakásomra. Onnan beszólok az irodába és
barátian elcsevegek Harry Lubbockkal.
-Az ki?
-A fõnököm. A rendõrkapitány. Nagyon jól ismer, kölcsönösen tiszteljük egymást. Harry
tudja, hogy nem indulok el vakon egy nyomon, míg le nem ellenõriztem. Megkérem, engedje
meg, hogy még egyszer utánanézhessek Bruno Frye-nak, hogy utána ássak a múltjának.
Harry meg tudja szorongatni Laurenski serifet is, erõsebben, mint eddig. Ne aggódj, így vagy
úgy, de lesz valami eredmény.

De negyven perccel késõbb, már Tony konyhájában, miután letette a kagylót, elmondta,
hogy nem kapta meg Harry Lubbocktól a zöld utat. A kapitány türelmesen végighallgatta,
amit Tony mondott, és nem is kételkedett benne, hogy Hilary azt hiszi, hogy Bruno Frye-t
látta; ezzel együtt nem látta alapját, hogy vizsgálatot indítson Frye ellen egy olyan
bûnténnyel kapcsolatban, amelyet napokkal a gyanúsított halála után követtek el. Nem
hatották meg az érvek az egy a tízmilliós eshetõséggel kapcsolatban, hogy a halottkém
tévedhetett, és hogy Frye csodásan túlélte a vérveszteséget, a boncolást és a mélyhûtést a
hullaházban. Harry együtt érzõ volt, végtelenül türelmes, de Hilary megfigyelését nem
tartotta elfogadhatónak, mivel a nõ meg volt rémülve és hisztériás sok hatása alatt állt.

Tony leült Hilary mellé az egyik bárszékre a reggelizõ pultnál, és beszámolt neki, mit
beszélt Lubbockkal.
-Még hogy hisztéria! -jegyezte meg Hilary. -Jézus, hogy gyûlölöm ezt a szót! Mindenki azt
hiszi, hogy pánikba estem. Mindenki baromi biztos benne, hogy remegtem, mint a kocsonya.
Nos, amennyire a nõket ismerem, én aztán nem vesztem el a fejem ilyen helyzetben.
-Ebben egyetértek -felelte Tony. -Én csak azt mondom, amit Harry mondott.
-A francba!
-Pontosan.
-És az sem számít, hogy igazat adtál nekem?

Tony vágott egy grimaszt.
-Az a véleménye, hogy a Frankkel történtek miatt én sem vagyok teljesen magamnál.
-Szóval szerinte te is hisztériázol?
-Csak zaklatott vagyok. És egy kissé zavart.
-Tényleg ezt mondta?
-Aha.

Amikor eszébe jutott, hogy Tony ugyanezeket a szavakat használta, amikor elõször
számolt be neki a járkáló halottról, Hilary ezt mondta:
-Talán meg is érdemelted.
-Talán igen.

-És mit szólt Lubbock a fenyegetésekhez -hogy karót ver a szívembe, hogy teletömi
fokhagymával a számat, meg ilyesmi?
-Elismerte, hogy döbbenetes egybeesés.
-Ennyi? Véletlen egybeesés?
-Egyelõre az -felelte Tony -, õ így látja.
-A francba!
-Nem mondta ki egyenesen, de szerintem azt hiszi, hogy tõlem hallottad a múlt héten, mit
találtunk Frye furgonjában.
-De nem mondtad.
-Te tudod, én tudom. De szerintem mindenki másnak ez a véleménye.
-De mintha azt mondtad volna, hogy jóban vagytok Lubbockkal, hogy kölcsönösen tisztelitek
egymást.
-Így is van -felelte Tony. -De mondtam, hogy szerinte ki vagyok borulva. Úgy gondolja, hogy
egy hét múlva már megint rendben leszek, kiheverem a sokkot, amit a társam halála okozott.
Úgy véli, addigra meggondolom magam, és nem támogatom a sztoridat. En viszont tudom,
hogy nem így lesz, mert tudom, hogy nem tudhattál az okkult könyvekrõl meg az egyéb
cuccról, amit a pasas kocsijában találtunk. Valami azt súgja, hogy Frye valóban valahogy
visszatért. Isten tudja, hogyan, de megérzésnél többre van szükségem, hogy megingassam
Harryt. Nem tehetek neki szemrehányást, hogy szkeptikusan fogadja az ilyen állításokat.
-És addig mi lesz?
-Addig a gyilkossági csoportot nem érdekli az ügy. Nem tartozik a hatáskörébe. Addig
betörésként, vagy legfeljebb támadási kísérletként kezelik, amelynek tettese ismeretlen.

Hilary a homlokát ráncolta.
-Vagyis ez azt jelenti, hogy nem tesznek túl sokat.
-Azt hiszem, sajnos így van. A rendõrség szinte semmit nem tud kezdeni egy ilyen panasszal.
Az ilyen ügyek megoldásához, ha egyáltalán van ilyen, sok idõ kell: tetten kell érni a fickót,
amikor betör egy házba és rátámad egy másik nõre, aztán utána bevallja a régi megoldatlan
eseteket is.

Hilary felállt és járkálni kezdett a kis konyhában.
-Valami furcsa és ijesztõ dolog folyik itt. Nem várhatok egy hétig, míg meggyõzöd
Lubbockot. Frye azt mondta, visszajön. Addig próbálkozik, amíg kettõnk közül valamelyik
meg nem hal -véglegesen és visszavonhatatlanul. Bármikor, bárhol felbukkanhat.
-Nem vagy veszélyben, ha itt vagy, míg ki nem sütünk valamit -felelte Tony. -Vagy találunk
valamit, amivel meg tudom gyõzni Harryt. Itt biztonságban leszel. Frye -ha egyáltalán Frye az
-nem tudja, hol keressen.
-Hogy lehetsz ilyen biztos benne? -kérdezte.
-Mert nem mindentudó.
-Valóban nem?

Tony a homlokát ráncolta.
-Várjunk csak egy percet! Csak nem akarod azt mondani, hogy természetfeletti hatalma van,
hogy léleklátó vagy ilyesmi?
-Nem fogom ezt mondani, de nem is tudom kizárni -felelte Hilary. -Figyelj, ha egyszer
elfogadtad a tényt, hogy Frye valahogy életben maradt, akkor hogy zárhatnál ki bármit is?
Lehet, hogy el is kezdek hinni a szellemekben, a gnómokban, sõt még a Mikulásban is. De én
csak arra akartam célozni az elõbb, hogy... egyszerûen csak követett minket ide.

Tony felhúzta a szemöldökét.
-Követett minket a házadtól?

-Ez is lehetõség.
-Nem, kizárt.
-Biztos vagy benne?
-Amikor odaértem hozzád, elmenekült.

Hilary megállt a konyha közepén és karba tette a kezét.
-Lehet, hogy ott ólálkodott a környéken, figyelte, mit csinálunk és hova megyünk.
-Nem valószínû. Még ha ott is maradt, miután megérkeztem, biztos, hogy elszelelt, amikor
befutottak a rendõrök.
-Ezt nem tételezheted föl -mondta Hilary. -Legjobb esetben is egy õrülttel van dolgunk. A
legrosszabb esetben az ismeretlennel, a felfoghatatlannal, szóval a veszély kiszámíthatatlan.
Akármi is a helyzet, nem várhatjuk el Frye-tól, hogy logikusan viselkedjen, mint egy
hétköznapi ember. Legyen bármi is, az biztos, hogy nem hétköznapi.

Tony csak meredt a nõre egy darabig, aztán fáradtan megtörölte az arcát.
-Igazad van.
-Szóval biztos, hogy nem követett?
-Hát... nem figyeltem, hogy követnek-e -felelte Tony. -Eszembe se jutott.
-Nekem sem. Csak most. Szóval akár odakint is lehet és most is a házat figyeli.

A gondolat zavarta Tonyt. Felállt.
-De akkor baromi merész pasas lehet, ha képes erre.
-Merésznek merész.

Tony bólintott.
-Ja, megint igazad van. -Állt egy darabig, gondolkozott, aztán kiment a konyhából.
Hilary utána ment.
-Hova mész?

A férfi átment a nappalin az ajtó felé.
-Maradj itt, amíg körülnézek!
-Kizárt dolog -tiltakozott határozottan Hilary. -Megyek veled.

Tony megállt az ajtóban, keze a kilincsen.
-Ha Frye odakint van és figyel, akkor idebent sokkal nagyobb biztonságban vagy.
-De mi van, ha rád számítok... és mégsem te jössz vissza?
-Fényes nappal van -felelte Tony. -Nem lesz semmi bajom.
-Nem csak a sötétben van erõszak -jegyezte meg Hilary. -Fényes nappal is ölik az
embereket. Te zsaru vagy, te tudod a legjobban.
-Nálam van a pisztolyom. Tudok vigyázni magamra.

A nõ megrázta a fejét. Nem lehetett meggyõzni.
-Nem fogok itt ülni a körmömet rágva. Menjünk!

A lakás ajtaja elõtt megálltak a loggia korlátjánál, és lenéztek a parkolóra. Abban a
napszakban nem sok kocsi állt ott. A legtöbben egy órája elmentek dolgozni. Tony kék
Jeepjén kívül csak hét másik kocsit láttak. A nap visszaverõdött a krómozott felületekrõl,
egyik-másik szélvédõ pedig tükörként mûködött.
-Azt hiszem, mindegyik ismerõs -szólalt meg Tony. -A háziaké.
-Biztos?
-Mérget azért nem vennék rá.
-Látsz valamelyikben valakit?

A férfi hunyorgott.
-Nagyon csillog a nap az üvegeken.
-Nézzük meg közelebbrõl!

Odalent látták, hogy mindegyik kocsi üres. Nem láttak gyanús õgyelgõket sem.
-Persze -mondta Tony -lehet ez a fickó nagyon merész, de azért nem valószínû, hogy a
küszöbrõl fog figyelni minket. Mivel csak egy út vezet a lakótelepre, könnyen megfigyelhet
minket távolabbról is.

Kisétáltak a kerítéssel körülvett teleprõl a járdára, és végigpillantottak az árnyas fákkal
határolt utcán. A környéken a Tonyéhoz hasonló lakótelepek épültek, amelyeknek nem volt
elég nagy a parkolója; ezért az út mentén is végig sorakoztak a kocsik, még egy hétköznap
délelõtt is.
-Nem nézed meg õket? -kérdezte Hilary.
-Idõpocsékolás volna. És ha a pasinak távcsöve van, négyutcányiról is szemmel tarthatja ezt
a kocsi kijárót. Mindkét irányba ellenõriznünk kéne a kocsikat; addig õ nyugodtan elénk tud
hajtani.
-De ha így lesz, akkor észrevesszük. Õt ugyan nem fogjuk látni, de annyit legalább
megtudunk, hogy követett minket. És azt is megtudjuk, hogy milyen kocsija van.
-Ha két-három utcányira van tõlünk, akkor nem -felelte Tony. -Nem fogjuk tudni biztosan,
hogy õ volt-e. De megteheti azt is, hogy kiszáll a kocsijából és elmegy, míg el nem tûnünk.

Hilary úgy érezte, mintha ólomból volna a levegõ; nehezen tudott lélegzetet venni. Meleg
nap elé néztek, hiába volt már szeptember vége; és a levegõ is nedves lesz, ami nagyon
ritkán fordul elõ Los Angelesben. Az aszfalt felett már most vibrált a délibáb. A szél hangos
nevetést sodort feléjük; szemközt gyerekek játszottak az úszómedencében.

Egy ilyen napon nehéz hinni az élõ holtakban.

Hilary felsóhajtott.
-Akkor hogy derítjük ki, hogy figyel-e minket?
-Biztosra sehogy.
-Ettõl féltem.

Hilary végignézett az utcán, ahol minden fa árnyékában a rémület ólálkodott.
-Paranoia sugárút -jegyezte meg.
-Inkább Paranoia City, míg ez az egész véget nem ér.

Visszamentek Tony háza elé.
-Most mi legyen? -kérdezte a nõ.
-Azt hiszem, mindkettõnkre ráfér egy kis alvás.

Hilary még soha nem érezte magát ilyen kimerültnek. A szeme szúrt, bántotta az erõs
napsütés. A szájának olyan volt az íze, mintha kartonpapírt evett volna; fogait kellemetlen
lepedék borította, a nyelve pedig mintha penészes lett volna. Minden csontja és izma
sajgott, és ezen az sem segített, hogy tudta, hogy ennek jórészt érzelmi oka van és nem
fizikai.
-Én is tudom, hogy aludnunk kéne -mondta. -De komolyan hiszed, hogy tudunk is?
-Értem, mire célzói. Én is pokoli fáradt vagyok, de az agyam pörög. Szóval nem lesz könnyû
dolog.
-Volna egy-két kérdésem a halottkémhez -jegyezte meg Hilary. -Vagy ahhoz, aki a
boncolást végezte. Talán ha választ kapok rájuk, tudok egyet szundítani.
-Rendben, zárjuk be a lakást és menjünk azonnal a hullaházba.

Néhány perccel késõbb elhajtottak Tony kék Jeepjével; figyelték, nem követik-e õket, de
nem láttak semmit. Ez persze nem jelentette azt, hogy Frye nem ülhetett az egyik parkoló
kocsiban. Ha követte õket Hilary házától, akkor most már felesleges lett volna követnie õket,
hiszen már tudta, hol húzták meg magukat.

-És mi van, ha közben betör hozzád? -kérdezte Hilary. -És odabent várja ki, míg vissza nem
jövünk?
-Két zár is van az ajtómon -felelte Tony. -Az egyik a legjobb, amit csak kapni lehet. Baltával
kéne betörnie az ajtót. Másként csak úgy tud a lakásba jutni, ha az erkély felõl töri be az
ablakot. Ha odabent vár, azt jóval elõbb tudni fogjuk, hogy belépnénk a lakásba.
-De mi van, ha más megoldást talál?
-Nincs más -felelte Tony. -Ahhoz a falon kéne felmásznia, hogy egy másik ablakon másszon
be, amit bárki megláthat. Ne aggódj, a lakásom biztonságos.
-De talán mégis bejut az ajtón -folytatta a nõ remegõ hangon. -Mint egy kísértet.
Egyszerûen köddé válik és átmegy a kulcslyukon.
-Ugye nem hiszel ekkora baromságban? -kérdezte Tony.

A nõ bólintott.
-Igazad van.
-Nincs természetfeletti hatalma. Az éjjel is be kellett törnie egy ablaktáblát, hogy bejusson
hozzád.

Az erõs forgalomban hajtottak a belváros felé.

Hilary fáradtsága aláásta azt a képességét, hogy védekezni tudjon az önmarcangoló kétely
ellen, és ez nagyon sebezhetõvé tette. Most elõször jutott eszébe, hogy valóban Frye-t láttae
a házából kisétálni.
-Megõrültem volna? -kérdezte Tonytól.

A férfi elõször rá, majd ismét az útra nézett.
-Nem. Nem õrültél meg. Valamit láttál. A lakásodat nem te változtattad romhalmazzá. Nem
csak képzelted, hogy Bruno Frye támadt rád. Beismerem, eleinte magam is így gondoltam.
De most már tudom, hogy nem vagy zavarodott.
-De... egy járkáló halott? Nem túlságosan bizarr ez?
-Legalább olyan nehéz elfogadni a másik elméletet is -hogy két egymástól független
mániákus támad rád egy hét leforgása alatt, akik ráadásul ugyanattól a megszállottságtól
szenvednek, ugyanúgy rettegnek a vámpíroktól. Sõt, azt hiszem, könnyebb elképzelni, hogy
Frye valahogy mégis életben maradt.
-Lehet, hogy tõlem kaptad el.
-Mit?
-Az õrültséget.

A férfi elmosolyodott.
-Az õrület nem olyan, mint a nátha. Nem köhögéssel terjed... vagy épp csókkal.
-Nem hallottál már „közös pszichózisról"?

Tony lefékezett egy lámpánál, aztán megszólalt:
-Közös pszichózis? Nem valami jóléti program ez halmozottan hátrányos helyzetû õrültek
számára, akik nem engedhetik meg maguknak, hogy saját pszichózisuk legyen?
-Ilyenkor is képes vagy viccelõdni?
-Különösen ilyenkor.
-És mi van a tömeghisztériával?
-Nem a kedvenc hobbim.
-Úgy értem, nem ez történik most?
-Nem, ez képtelenség -felelte a férfi.
-Hiszen csak kettõnket érint. Mi még nem vagyunk tömeg.

Hilary elmosolyodott.
-Istenem, de jó hogy itt vagy! Nagyon utálnám, ha egyedül kéne szembeszállnom ezzel.

-Soha többé nem leszel egyedül!
A nõ a férfi vállára tette a kezét.
Negyed tizenkettõkor értek el a hullaházhoz.

***

A halottkémi hivatalban a titkárnõtõl megtudták, hogy nem a vezetõ kórboncnok végezte
Bruno Frye boncolását. Csütörtökön és pénteken õ ugyanis San Franciscóban volt egy
kongresszuson. A boncolást egy beosztott orvos végezte el.

A hír némi reményt adott Hilarynak, hogy egész egyszerû lesz a megoldás Frye
feltámadására. Talán a megbízott orvos nem volt olyan kötelességtudó, és lazított egy kicsit
a fõnöke távollétében, és meghamisította a jelentést.

Ez a remény szertefoszlott, amikor találkozott Ira Goldfielddel. Az orvos harmincas
éveinek elejét taposta; átható kék szemek és fürtös szõke haj. Barátságos, energetikus, okos
férfi volt, láthatóan olyan, aki igyekszik mindig tökéletes munkát végezni.

Goldfield bekísérte õket egy kis tárgyalóba, amelyben fenyõillatú légfrissítõ és áporodott
cigarettafüst szaga terjengett. Leültette õket az asztalhoz, amelyen fél tucat orvosi könyv és
laborjelentés hevert.
-Igen -mondta Goldfield. -Emlékszem az esetre. Bruno Graham... nem is... Günther. Bruno
Günther Frye. Két szúrt seb, az egyik majdnem felszínes, de a másik mély, ez okozta a halálát.
Iszonyatosan kidolgozott hasizmok, amilyeneket még nem is láttam. -Hilaryra pislantott. -Ja,
igen... maga az a nõ, aki... leszúrta.
-Önvédelem volt -mondta Tony.
-Ebben egy pillanatig sem kételkedtem -biztosította Goldfield. -Szakmai szempontból az a
véleményem, hogy nagyon valószínûtlen, hogy Miss Thomas neki tudott volna támadni
ennek az embernek. Hatalmas volt. Egyszerûen félresöpri. -Goldfield ismét Hilaryra
pillantott. -A rendõrségi jelentés és az újságcikkek alapján Frye úgy támadt önre, hogy nem
tudta: kés van önnél.
-Pontosan. Azt hitte, fegyvertelen vagyok.

Goldfield bólintott.
-Csak így lehetett. Tekintve a méretbeli különbséget, csak így végezhetett vele anélkül, hogy
maga is súlyosan megsérült volna. Úgy értem, a bicepsze és a karja elképesztõ volt. Tíz vagy
tizenöt éve sikerrel indulhatott volna egy testépítõ versenyen. Nagy szerencséje volt, Miss
Thomas. Ha nem tudja meglepni, kettéroppantja magát. Szó szerint. -Elképedten csóválta
meg a fejét. -Mit akartak tudni róla?

Tony Hilaryra pillantott, aki megvonta a vállát.
-Most már értelmetlennek látszik.

Goldfield elõbb az egyikükre, aztán a másikukra pillantott, arcán bátorító mosollyal.
Tony megköszörülte a torkát.
-Egyetértek Hilaryval. Most, hogy megismertük önt... értelmetlennek látszik.
-Olyan komor, titokzatos arccal érkeztek -jegyezte meg vidáman Goldfield. -Felcsigázták az
érdeklõdésemet. Ne hagyjanak a bizonytalanságban!
-Nos -felelte Tony -, azért jöttünk, hogy megtudjuk, volt-e egyáltalán boncolás.

Goldfield értetlenül nézett vissza rá.
-De ehhez nem kellett volna engem is megkérdezniük. Ágnes, a titkárnõ megmondta volna
maguknak...
-Öntõl akartuk hallani -szólt közbe Hilary.

-Még mindig nem értem.
-Tudtuk, hogy készült boncjelentés -mondta Tony. -De nem tudtuk biztosan, hogy a munka
el is készült.
-De most, hogy megismertük önt személyesen is -vágott közbe gyorsan Hilary -már
nincsenek kételyeink.

Goldfield fölvetette a fejét.
-Azt akarják mondani... azt hitték, hogy hamis jelentést készítettem anélkül, hogy
felboncoltam volna? -Nem tûnt sértettnek, inkább meglepte a dolog.
-Úgy gondoltuk, lehet némi esélye -ismerte be Tony.
-Ebben az intézetben nem -felelte Goldfield. -A fõnök baromi kemény ember. Nagy rendet
tart. Ha valaki nem végez tökéletes munkát, azt keresztre feszíti. -A férfi hangjából kiderült,
hogy csodálattal néz fel a fõnökére.
-Akkor nincs kétsége, hogy Bruno Frye... halott volt?

Goldfield úgy meredt rá, mintha Hilary arra kérte volna, hogy álljon fejre és úgy mondjon
el egy verset.
-Halott? Hát persze, hogy halott volt.
-Teljesen felboncolta? -kérdezte Tony.
-Igen, teljesen... -Goldfield hirtelen elhallgatott. -Azazhogy nem, nem volt teljes boncolás
abban az értelemre, amire gondolnak. Nem úgy lett felboncolva, ahogy az egyetemen
csinálják. Aznap nagyon sûrû napunk volt, és nem voltunk elegen. Egyébként felesleges is lett
volna Frye-t teljesen felboncolni. Az a szúrt seb a hasán meghatározó volt. Nem kellett
felvágni a mellkast, és a szívét is megvizsgálni. Arra meg végképp semmi szükség nem volt,
hogy megvizsgáljuk a koponyáját. Alapos külsõ vizsgálatot tartottam, aztán feltártam a két
seb környékét, hogy megállapítsam a roncsolás mértékét, és hogy legalább az egyik szúrás
valóban halálos volt-e. Ha nem az ön házában szúrják le... ha a halálának nem olyan világosak
a körülményei, talán alaposabban is felboncolom. De világos volt, hogy nem fogják önt vád
alá helyezni. Azonkívül tökéletesen biztos vagyok benne, hogy a hasi seb okozta a halálát.
-Az nem lehetséges, hogy kómában volt, amíg megvizsgálta? -kérdezte Hilary.
-Kómában? Úristen, dehogy! -Goldfield felállt és sétálgatni kezdett. -Frye-nak megnéztük a
pulzusát, a légzését, a pupilláját, de még az agyhullámait is. Az az ember minden kétséget
kizáróan halott volt, Miss Thomas. -Visszament az asztalhoz és lenézett rájuk. -Halott volt.
Amikor én találkoztam vele, nem volt benne annyi vér, hogy fenntartsa az életfunkciókat.
Elõrehaladott volt a hullafoltképzõdés, vagyis a szövetekben lévõ vér a test legalsóbb
pontjaira ülepedtek. Ezt képtelenség lett volna elnézni.

Tony hátralökte a székét és felállt.
-Ne haragudjon, hogy raboltuk az idejét, Dr. Goldfield.
-És bocsásson meg, hogy felmertük tételezni: nem végezte tökéletesen a munkáját -tette
hozzá Hilary, amikor õ is felállt.
-Várjanak! -szólt utánuk Goldfield. -Nem hagyhatnak a sötétben tapogatózni. Mi ez az
egész?

Hilary Tonyra pillantott. A férfi habozott, beszéljen-e az orvosnak a járkáló hulláról.
-Rajta! -szólalt meg Goldfield -, egyiküket sem nézem ostobának. Biztos okuk volt rá, hogy
idejöttek.

Tony szólalt meg elõször:
-Tegnap este egy másik férfi tört be Hilary házába és meg akarta ölni. És döbbenetesen
hasonlított Bruno Frye-hoz.
-Komolyan mondja? -kérdezte Goldfield.

-Igen -felelte Hilary. -A lehetõ legkomolyabban.
-És azt hitte...
-Igen.
-Atyaúristen, biztos döbbenetes lehetett látni és azt hinni, hogy feltámadt! -kiáltott föl
Goldfield. -De én csak azt mondhatom, hogy az a hasonlóság csak véletlen lehetett. Bruno
Frye halott. Nála halottabb embert még soha nem láttam.

Elköszöntek Goldfieldtõl, aki kikísérte õket a portáig.

Tony megállt a recepciós pultnál és megkérdezte Agnestõl, a titkárnõtõl, hogy melyik
temetkezési szalon kérte ki Frye tetemét.

A nõ belenézett a kartotékokba.
-Az Angels' Hill.

Hilary felírta a címet.
-Még mindig azt hiszik... -szólalt meg Goldfield.
-Nem -felelte Tony. -Viszont minden nyomot le kell ellenõriznünk. Legalábbis erre
tanítottak a rendõr akadémián.

Goldfield a homlokát ráncolva nézett utánuk.

***

A temetkezési szalonnál Hilary a kocsiban maradt, míg Tony azzal a technikussal beszélt,
aki Bruno Frye-jal foglalkozott. Megegyeztek, hogy gyorsabban jutnak információhoz, ha
Tony egyedül megy be, és használja a rendõrjelvényét.

Az Angels' Hill nagy cég volt, egész flottányi halottaskocsival, tizenkét ravatalozóval, és
ennél fogva jókora technikusi stábbal. Még a hivatali helyiségben is tompított fény volt,
komor színek, a padlón süppedõs szõnyeg. A berendezés a halál rejtélyét lett hivatott
erõsíteni; de Tony csak a temetkezési üzlet fantasztikus hasznát látta az egészben.

A recepciós csinos, szõke nõ volt, szürke szoknyában és gesztenyebarna blúzban.
Csendesen, szinte suttogva beszélt, ebben azonban nem volt semmi szexisen kihívó. Inkább
olyan hang volt, amit arra treníroztak, hogy megnyugvást, tiszteletet és visszafogott
együttérzést sugalljon. Tony arra gondolt, vajon akkor is ilyen hûvös-e, amikor valakivel
ágyba bújik és... végigfutott a hideg a hátán.

A nõ megkereste Frye aktáját, és megmondta a technikus nevét, aki a tetemen dolgozott.
-Sam Hardsty. Azt hiszem, most az elõkészítõben lesz. Nemrég két új felvételesünk érkezett
-mondta, mintha kórházban dolgozna és nem egy temetkezési vállalatnál. -Megnézem, tude
szakítani önre néhány percet. Ha igen, akkor a pihenõszobában tud beszélni vele.

Bekísérte Tonyt a pihenõbe. A helyiség kicsi volt, de kellemes. Kényelmes székek
sorakoztak a fal mellett. Az asztalon hamutartók és mindenféle képes újság. Kávégép,
üdítõautomata. A hirdetõtáblán a tekebajnokság eredményei, használtautó-szalonok
hirdetései.

Tony éppen belelapozott a cég négyoldalas sokszorosított lapjába, amikor Sam Hardsty
megérkezett. A férfi bizarr módon úgy nézett ki, mint egy autószerelõ. Elõl cipzáras overál
volt rajta, igaz, fehér; zsebeiben mindenféle szerszámok (amelyekrõl Tony nem tudta
kideríteni, mire valók). Huszonéves férfi volt, hosszú hajjal és markáns vonásokkal.
-Clemenza nyomozó?
-Igen.

Harsty a kezét nyújtotta, Tony habozva rázta meg, mert arra gondolt, vajon mihez ért vele
a legutóbb.

-Suzy mondta, hogy az egyik ügyfélrõl akar velem beszélni. -Hardsty nyilván ugyanahhoz a
beszédtanárhoz járhatott, aki a szõke recepcióst is kiképezte.
-Úgy tudom, ön készítette elõ Bruno Frye tetemét a Santa Rosába történõ szállításra múlt
csütörtökön.
-Így van. A St. Helena-i temetkezési szalon régi partnerünk.
-Elmondaná nekem pontosan, mit tett a tetemmel, miután elhozták a hullaházból?

Harsty kíváncsian nézett Tonyra.
-Nos, ideszállítottuk, és annak rendje-módja szerint tettük vele a dolgunkat.
-És nem álltak meg sehol idefelé jövet?
-Nem.
-Szóval attól a pillanattól kezdve, hogy önre bízták a hullát, egészen a repülõtérre való
kiszállításig, volt olyan idõszak, amikor a tetem egyedül maradt?
-Egyedül? Legfeljebb egy-két percre. Sietnünk kellett vele, mert a péntek délutáni géppel
már vitték is. Mondja csak, mi ez az egész? Mit keresnek?
-Még nem tudom -felelte Tony. -De talán kiderül, ha felel a kérdéseimre. Bebalzsamozta?
-Természetesen -felelte Hardsty. -Muszáj volt, mert tömegközlekedési eszközön akarták
szállítani. A törvény elõírja, hogy ki kell kampóznunk a belsõ szerveket és balzsamozó
folyadékkal töltsük fel a tetemet szállítás elõtt.
-Kikampózni, hogyan? -kérdezte Tony.
-Attól tartok, ez nem valami kellemes -felelte Hardsty. -De a belek, a gyomor és bizonyos
szervek gondot okoznak. Mivel tele vannak bomló anyaggal, maguk is gyorsabban bomlanak,
mit a többi szövet. Mivel el kell kerülni a kellemetlen szagokat és a hangos gázképzõdést a
felravatalozáskor, és hogy a tetem még a temetés után is viszonylag sokáig ép maradjon, el
kell távolítanunk a lehetõ legtöbb belsõ szervet. Ehhez egy teleszkópos eszközt használunk,
amelynek horgos a vége. Ezt a végbélnyíláson át juttatjuk be és...

Tony érezte, hogy kiszalad a vér a fejébõl és gyorsan felkapta a kezét.
-Köszönöm. Azt hiszem, ezt akartam hallani. Most már minden világos.
-Figyelmeztettem, hogy a dolog nem lesz kellemes.
-Valóban nem volt az -bólintott Tony. Valami mintha nyakon ragadta volna belülrõl. A
tenyerébe köhögött, de csak nem jött fel semmi. Minden bizonnyal ott is marad, míg ki nem
jut innen. -Nos -mondta Hardstynak -, azt hiszem, elmondott mindent.

Hardsty a homlokát ráncolta.
-Nem tudom, mire volt kíváncsi, de volt egy különös momentuma ennek a munkának.
-Nevezetesen?
-Két nappal azután történt, hogy a tetemet Santa Rosába szállítottuk -felelte Harsty. -
Vasárnap délután volt, vagyis tegnapelõtt. Felhívott minket egy pasas és azt kérdezte, ki volt
az, aki Bruno Frye-jal foglalkozott. Pont itt voltam, mert szerdán és csütörtökön voltam
szabadnapos, én vettem föl a kagylót. A pasas nagyon dühös volt; azzal vádolt, hogy trehány
munkát végeztünk. Ez nem volt igaz. A lehetõ legjobb munkát végeztem, amit az adott
körülmények között lehetett. A tetem órákig hevert a napon, aztán mélyhûtöttek. Ott voltak
rajta a szúrt sebek és a boncolás nyomai. Hadd mondjam meg magának, Mr. Clemenza, a hús
nem volt a legjobb állapotban. Úgy értem, nem volt életszerû. És különben sem én voltam a
felelõs a kozmetikai munkáért. Ez a St. Helenaiak dolga volt. Próbáltam elmagyaráznia
fickónak, hogy ez nem az én hibám, de egy szót sem tudtam közbeszúrni.
-Megmondta a nevét? -kérdezte Tony.

-Csak késõbb, viszont egyre jobban dühbe gurult. Hol ordítozott, hol meg zokogott, mint egy
õrült. Tisztára ki volt borulva. Azt gondoltam, hogy valami rokon lehet, ezért türelmesen
beszéltem vele. De amikor már szabályosan hisztériázott, közölte velem, hogy õ Bruno Frye.
-Micsoda?
-Hogy õ Bruno Frye és lehet, hogy egy nap megkeres, és széttép azért, hogy mit tettem vele.
-Mi mást mondott még?
-Csak ezt. Amint elkezdte ezt a baromságot, tudtam, hogy õrülttel van dolgom, és letettem a
kagylót.

Tony úgy érezte, mintha jeges vizes transzfúziót kapott volna; kívül-belül jéghideg lett.

Hardsty látta, hogy mennyire megdöbbent.
-Mi baj?
-Csak azon töröm a fejem, hogy három ember elég-e ahhoz, hogy tömeghisztériáról
beszélhessünk?
-Hogyan?
-Volt valami jellegzetes a hívó hangjában?
-Ezt meg honnan tudja?
-Nagyon mély volt?
-Mennydörgött -felelte Harsty.
-És rekedt volt, recsegõs?
-Pontosan. Miért, ismeri?
-Attól félek, igen.
-Ki volt az?
-Ha megmondanám, nem hinné el.
-Azért csak próbálja meg! -mondta Hardsty.

Tony megrázta a fejét.
-Bocsánat, de ez bizalmas rendõrségi ügy.
Hardsty csalódottan nézett rá; az ajka körül bujkáló mosoly eltûnt.
-Nos, Mr. Hardsty, nagyon sokat segített. Köszönöm, hogy idõt szakított rám.
Hardsty megvonta a vállát.
-Nem nagy ügy.
Dehogynem, gondolta Tony. Ügynek mindenképpen ügy. Csak azt nem tudom, hogy mi a
francot jelent ez az egész.
Amikor elköszöntek, ellenkezõ irányba indultak, de Tony pár lépés után megtorpant.
-Mr. Hardsty?

Hardsty megállt és visszafordult.
-Parancsol?
-Felelne egy személyes jellegû kérdésre?
-Mi volna az?
-Mi miatt döntött... e mellett a munka mellett?
-A kedvenc nagybátyám temetkezési vállalkozó volt.
-Értem.
-Jópofa ember volt. Imádta a gyerekeket. Olyan szerettem volna lenni, mint õ -magyarázta
Hardsty. -Az ember folyton azt érezte, hogy Alex bácsinak valami iszonyatosan nagy és
fontos titka van. Rengeteg bûvész trükköt ismert, de ez több volt annál. Mindig úgy
gondoltam, hogy mágikus és misztikus, amit csinál, de azért, mert valami olyasmit ismert
meg, amit senki más nem tud.
-És rájött a titokra?

-Rá -felelte Hardsty. -Azt hiszem, igen.
-Elárulná?
-Persze. Amit Alex bácsi tudott, és amire én is rájöttem, az nem más, mint hogy egy halottal
is ugyanolyan tisztelettel és figyelemmel kell bánnunk, mint egy élõvel. Az ember nem
verheti ki õket a fejébõl, hogy a temetés után el is felejtse õket. Amit tõlük tanultunk, amíg
éltek, érvényesek a haláluk után is. Minden, amit velünk vagy értünk tettek, a haláluk után is
alakítanak, megváltoztatnak minket. Mivel hatunk az emberekre jóval a halálunk után is, így
igazán soha sem halunk meg teljesen. Alex bácsi titka az volt, hogy a holtak is emberek.

Tony csak nézte a fiatal férfit, nem is tudta, érti-e, mit beszél. De önkéntelenül adódott a
kérdés:
-Ön vallásos, Mr. Hardsty?
-Amikor elkezdtem dolgozni, nem voltam az -felelte a férfi. -Most viszont igen.
-Gondoltam, hogy az.

Amikor Tony beült a Jeep volánja mögé és becsukta a kocsi ajtaját, Hilary megkérdezte:
-Nos? Bebalzsamozta Frye-t?
-Rosszabb annál.
-Minél?
-Fogadok, hogy nem akarod tudni.

Beszámolt a hívásról, amelyet Hardsty a férfitól kapott, aki Frye-nak mondta magát.
-Ahhha -szólalt meg a nõ csendesen. -Felejtsd el, amit a közös pszichózisról mondtam! Ez
bizonyíték!
-De mire? Hogy Frye él? Nem lehet életben. Különben is nemcsak bebalzsamozta, hanem
még ki is belezte. Ezután senki nem tud életben maradni.
-De a telefon mindenképpen bizonyíték, hogy valami rendkívüli dolog történik.
-Nem egészen -mondta Tony.
-Ezzel a kapitányod elé állhatsz?
-Nem volna értelme. Harry Lubbock számára ez csak egy õrült fenyegetõ hívása volt.
-De a hangja!
-Ez nem elég, hogy meggyõzze Harryt.

Hilary felsóhajtott.
-Akkor most mi legyen?
-Keményen törnünk kell a fejünket -mondta Tony. -Minden szemszögbõl meg kell
vizsgálnunk a helyzetet, nincs-e valami, amin átsiklottunk.
-Nem gondolkozhatnánk ebéd közben? -kérdezte a nõ. -Éhen halok.
-Hol akarsz enni?
-Mivel mindketten gyûröttek vagyunk, valami hangulatos, intim helyet javasolnék.
-Egy hátsó boksz Casey bárjában?
-Tökéletes -felelte a nõ.

Miközben Westwood felé hajtottak, Tony Hardstyon gondolkozott, azon, hogy egy halott
soha nem hal meg igazán.

***

Bruno Frye elnyújtózott a Dodge hátuljában, és megpróbált egy kicsit aludni.

Ez nem ugyanaz a furgon volt, amellyel a múlt héten Los Angelesben járt. Azt a kocsit már
alaposan átkutatta a rendõrség. A Frye-örökség gondozója, Joshua Rhinehart, illetve annak
egyik alkalmazottja azóta már érte ment. Ez nem szürke volt, mint az elõzõ, hanem sötétkék,

fehér csíkkal. Frye tegnap reggel készpénzért vásárolta egy Dodge-kereskedõnél, San
Francisco külvárosában. Szép gép volt.

A tegnapi napot szinte teljesen úton töltötte, és az éjjel érkezett meg Los Angelesbe.
Egyenesen Katherine házához hajtott Westwoodba.

Most ugyan a Hilary Thomas nevet használja, de a férfi tudta, hogy Katherine az.

Katherine.

Megint visszatért a sírból. A rohadt ribanc.

Betört a házába, de nem volt otthon. Amikor aztán hajnalban hazatért, végre a keze közé
kaphatta. Viszont még mindig nem jött rá, miért jelent meg a nõnél a rendõrség.

Az elmúlt négy óra alatt ötször is megkerülte a házat a kocsival, de nem látott semmit.
Nem tudta, ott van-e a nõ vagy sem.

Zavarodott volt. Meg volt keverve. És félt. Nem tudta, mi legyen a következõ lépése; nem
tudta, hol keresse a nõt. A gondolatai egyre furcsábbak, töredezettek lettek, nehéz volt õket
kordában tartania. Részegnek érezte magát, szédült, holott semmit sem ivott.

Fáradt volt. Nagyon fáradt. Nem aludt vasárnap éjjel óta. És akkor is csak keveset. Ha
most tudna egy keveset aludni, talán megint tisztán tudna gondolkodni.

Aztán ismét a ribanc után veti magát. Levágja a fejét.

Kimetszi a szívét. Karót ver át rajta. Megöli. Végez vele egyszer s mindenkorra. De elõbb
aludni kell.

Elnyújtózott a furgon padlóján. Hálás volt a szélvédõn át a raktérbe jutó napsugaraknak,
mert nem mert volna sötétben aludni.

A közelében egy feszület hevert.

És két hegyes fa karó.

És kis vászonzsákokba fokhagymát rakott, mind-egyik ajtó fölé egyet.

Ezek a dolgok lehet, hogy megvédik Katherinetõl, de tudta, hogy a rémálomtól nem.
Azonnal eljön, amint elalszik, mint egész életében mindig, és úgy fog felriadni, hogy a sikoly
bent reked a torkában. Mint mindig, most sem fog tudni visszaemlékezni, mirõl szól az az
álom. De amikor felriad, suttogást fog hallani, hangos, de érthetetlen suttogást, és úgy érzi
majd, valami mozog a testén, minden négyzetcenti-méterén. És ez a szörnyû valami be akar
mászni a szájába, az orrába; és míg ez az érzés el nem múlik, azt fogja gondolni, hogy a
legjobb volna meghalnia.

Rettegett az alvástól, de szüksége volt rá.

Becsukta a szemét.

***

Mint ebédidõben mindig, Casey bárjának ebédlõjében szinte fülsiketítõ volt a zaj.

De az étterem másik részében, az ovális bár mögött néhány boksz sorakozott, amelyeket
három oldalról fal védett, mint valami jókora gyóntatófülkét; ezekben a távolabbi
beszélgetés zaja egészen elviselhetõ volt; olyan volt, mint egy hangernyõ, amely az intimitást
csak fokozza.

Az ebéd felénél tartottak, amikor Hilary fölnézett a tányérjából és megszólalt:
-Megvan!

Tony letette a szendvicsét.
-Mi van meg?
-Frye-nak biztos van egy testvére.
-Testvére?

-Ez mindent megmagyaráz.
-Szerinted csütörtökön megölted Frye-t és tegnap a testvére támadt rád?
-Ilyen hasonlóság csak testvéreknél lehetséges.
-És a hang?
-Lehet, hogy örökölték.
-A mély hangot lehet örökölni -felelte Tony. -De volt benne valami recsegõsség, nem igaz?
Ezt is lehet örökölni?
-Miért ne?
-Tegnap azt mondtad, hogy akinek ilyen a hangja, annak valami súlyos garatsérülést kellett
elszenvednie, vagy eleve torz gégefõvel született.
-Akkor tévedtem -mondta a nõ. -Vagy mindkét testvér ugyanazzal a deformitással
született.
-Ennek millió az egyhez az esélye.
-De nem kizárt.

Tony belekortyolt a sörébe.
-Két testvérnek lehet egyforma a testfelépítése, ugyanaz az arcberendezkedése, ugyanolyan
színû a szeme, ugyanolyan a hangja. De hogy pontosan ugyanaz a kényszerképzet gyötörné
õket...?

Hilary is belekortyolt a sörébe, míg gondolkozott.
-Több elmezavart is a környezet vált ki.
-Valaha így is hitték, de ma már nem olyan biztosak ebben.
-Nos, tegyük fel elméletileg, hogy a pszichotikus viselkedés a környezet következménye. A
testvérek ugyanabban a házban nõnek föl, ugyanazok a szüleik, vagyis azonos a környezet.
Nem elképzelhetõ, hogy ugyanaz a pszichózis alakul ki bennük?

A férfi megvakarta az állát.
-Lehet. Emlékszem...
-Mire?
-Az egyetemen kriminológiából hallgattam néhány elõadást az abnormalitás lélektanáról magyarázta
Tony. -Megpróbálták megtanítani, mibõl lehet felismerni a pszichopatákat, és
hogy kell velük bánni. Az elképzelés profi volt. Ha a rendõr megismeri a kérdéses kórképet,
és ha van fogalma róla, hogyan gondolkozik és reagál a beteg, akkor gyorsabban és
biztonságosabban intézkedhet. Sok filmet vetítettek elmebetegekrõl. Az egyik egy anyáról és
a lányáról szólt, mindketten paranoid skizofrén volt. Ugyan-azok a kényszerképzetek
gyötörték õket.
-Na, tessék! -szólalt meg izgatottan Hilary.
-De ez egy borzasztóan ritka eset volt.
-Akárcsak ez.
-Nem vagyok benne biztos, de azt hiszem, ez volt ez egyetlen ismert eset.
-Akkor is lehetséges.
-Mindenesetre érdemes elgondolkodni rajta.
-Szóval egy fivér...

Újból nekiláttak az evésnek, elgondolkodva meredtek az ételükre.

Aztán Tony hirtelen megszólalt:
-A francba! Most jut eszembe valami, ami nagy pofont ad a testvér-elméletnek.
-Mi az?
-Gondolom, olvastad a cikkeket pénteken és szombaton.

-Nem mindet -felelte a nõ. -Nem tudom... olyan zavaró... ha az ember saját magáról olvas,
és ráadásul õ az áldozat is. Szóval csak egy cikket olvastam végig, de az is elég volt.
-És nem emlékszel, mit írtak?

Hilary a homlokát ráncolta, próbálta kideríteni, mire célozhat a férfi, aztán hirtelen
felderült.
-Ja, igen. Frye-nak nem volt testvére.
-Úgy van, nem volt hozzátartozója. Az anyja halála után õ lett a szõlészet egyetlen örököse,
a Frye család utolsó sarja.

Hilary mégsem akarta feladni a testvér-hipotézist. Ez a magyarázat az egyetlen, amely
logikusnak tûnik a bizarr fejlemények tükrében. De nem tudta, miként tarthatná fenn a
dolgot.

Szótlanul fejezték be az evést.

Végül Tony szólalt meg:
-Nem bujkálhatsz elõle örökké. És nem várhatsz tétlenül, míg rád nem akad.
-Nem tetszik az ötlet, hogy csali legyek egy csapdában.
-Mindegy, a választ nem találjuk meg itt, Los Angelesben.

Hilary bólintott.
-Én is erre gondoltam.
-El kell mennünk St. Helénába.
-És beszélnünk kell Laurenski seriffel.
-Laurenskivel és bárkivel, aki ismerte Frye-t.
-Lehet, hogy több napra lesz szükségünk -mondta a nõ.
-Mondtam már neked, hogy rengeteg szabadságom összegyûlt. Néhány hétre való.
Életemben most elõször nem sok kedvem van visszamenni dolgozni.
-Oké -jegyezte meg Hilary -, mikor indulunk?
-Minél elõbb, annál jobb.
-De ne ma! -javasolta Hilary. -Mindketten baromian fáradtak vagyunk, muszáj aludnunk. És
különben is be akarok ugrani a képeiddel Wyant Stevenshez. Muszáj beszélnem egy
biztosítási szakértõvel is, hogy felmérje a károkat a házban; és szólnom kell a takarítóimnak,
hogy tegyék rendbe a lakást, amíg távol vagyok. És ha nem tárgyalok még a héten a Warner
Brothersszel a filmemrõl, valamivel ki kell mentenem magam. Vagy megbeszélnem Wally
Topelisszal, mit mondjon a nevemben nekik.
-Nekem viszont meg kell írnom a jelentést a lövöldözésrõl -jegyezte meg Tony. -Ma reggel
már meg kellett volna csinálnom. És persze szükségük lesz rám a vizsgálatnál is. Mindig van,
ha rendõr az áldozat -vagy ha rendõr öl meg valakit. De szerintem nem tartják a jövõ hétnél
elõbb. Ha mégis, el tudom intézni, hogy késõbbre tegyék.
-Nos, akkor mikor indulunk St. Helénába?
-Holnap -felelte a férfi. -Frank temetése reggel kilenckor van. Oda el akarok menni.
Nézzünk egy olyan gépet, ami dél körül indul.
-Nekem jó.
-Rengeteg dolgunk van. Jobb, ha indulunk.
-Még valami -jegyezte meg Hilary. -Azt hiszem, nem kéne nálad töltenünk az éjszakát ma
este.

A férfi átnyúlt az asztal felett és megszorította Hilary kezét.
-Ott biztos, hogy nem támadhat rád. Ha megpróbálná, elõbb ott vagyok én és a szolgálati
revolverem. Lehet a pasas akár a Mr. Univerzum is, egy pisztoly elég jó kis ellensúlyozó
tényezõ lesz.

A nõ megrázta a fejét.
-Nem. Lehet, hogy biztonságos, de én akkor sem bírnék ott aludni, Tony. Egész éjjel ébren
ülnék és az ablakot meg az ajtót figyelném, nincs-e valami zaj onnan.
-És hol akarsz megszállni?
-Miután végeztünk a dolgainkkal délután, csomagoljunk össze a lakásodon, és induljunk el.
Figyeljük, nem követ-e valaki, aztán vegyünk ki egy szobát egy szállodában, a repülõtér
közelében.

Tony megszorította a nõ kezét.
-Rendben van, ha ez megnyugtat.
-Meg.
-Jobb az elõvigyázatosság.

***

Kedden délután 4:10-kor St. Helénában Joshua Rhinehart letette a hivatalában a telefont,
és elégedetten hátradõlt a székében. Elég sokat végzett az elmúlt két nap alatt. Elfordította a
székét, és kinézett az ablakon a távoli hegyek és a közeli szõlõk felé.

Hétfõn majdnem egész nap telefonált; Bruno Frye bankáraival, brókereivel és pénzügyi
tanácsadóival tárgyalt. Hosszas tárgyalásokat folytatott, miként mûködtessék a tõkét, míg a
birtokot végleg fel nem számolják, és nem kevés vita zajlott a legnagyobb hasznot hozó
megoldásokon. Egészében mégis hosszadalmas és unalmas munka volt ez, hiszen több-féle
takarékbetétrõl volt szó, ezek is több bankban lekötve, ezenkívül kötvények, letéti jegyek,
ingatlanok és sok más.

Kedden délelõtt és a délután tekintélyes részében Joshua Kalifornia legnevesebb
mûvészeti becsüseivel tárgyalt, hogy utazzanak le St. Helénába, vegyék katalógusba és
becsüljék fel annak a kiterjedt képzõmûvészeti gyûjteménynek az értékét, amelyet a Frye
család hat vagy hét évtized alatt halmozott fel. Leo, a pátriárka, Katherine apja, aki majdnem
negyven éve halott, egyszerûen kezdte: beleszeretett a gyönyörûen kifaragott sörös-és
boroshordó csapokba, amelyeket az európai országokban használtak. Legtöbbnek fejformája
volt, csodálkozó, nevetõ vagy síró, üvöltõ vagy vicsorgó démonfeje; de voltak angyalok,
bohócok, farkasok, tündérek, boszorkányok, manók és más lények is. Halálakor Leónak több
mint kétezer ilyen hordócsapja volt. Katherine osztozott apja érdeklõdésében; az öreg halála
után a gyûjtés vált élete értelmévé. Szép dolgok iránti érdeklõdése szenvedéllyé fokozódott,
végül rögeszmévé vált. (Joshua jól emlékezett rá, milyen csillogó szemmel és szenvedélyesen
beszélt legújabb szerzeményeirõl; tudta, hogy van valami egészségtelen ebben a kétségbeesett
õrületben, hogy minden szobát, minden szekrényt és minden egyes fiókot szép
dolgokkal pakoljanak tele, de a gazdagoknak mindig elnézték ezt a különcségei, feltéve, ha
ezzel nem okoznak kárt másoknak.) A nõ vásárolt zománcozott szelencéket, századfordulós
tájképeket, Lalique kristályvázákat, festett üvegû lámpákat és kazettás ablakokat, és sok
egyéb holmit; nem annyira jó befektetésként (nagyon is az volt), hanem azért, mert
megtetszett neki, szüksége volt rá, mint a narkósnak a soron következõ dózisra. Katherine
telezsúfolta a házat ezekkel a csecsebecsékkel, órákat töltött a tisztogatásukkal,
fényesítésükkel. Bruno folytatta ezt az elszánt gyûjtõszenvedélyt, és most mindkét ház -az,
amelyet Leo épített 1918-ban és a másik, amelyet Bruno épített öt évvel ezelõtt -tele volt
kincsekkel. Kedden Joshua végigtelefonálta a legnevesebb San Francisco-i és Los Angeles-i
galériákat és aukciós házakat, akik mind boldogan leküldték becsüseiket, mert zsíros
haszonra lehetett számítani a Frye-gyûjtemény eladásából. Szombat délelõtt érkezik két

ember San Franciscóból és kettõ Los Angelesbõl; és mivel biztos volt benne, hogy több napot
fognak elidõzni a kisvárosban, Joshua szobát foglaltatott nekik az egyik helyi fogadóban.

Kedden délután 4:10-kor kezdte úgy érezni, hogy ura a helyzetnek; és Bruno halála óta
most elõször kezdte érezni, milyen sok idejébe fog kerülni, míg elvégzi kötelességeit az
örökség felszámolásával kapcsolatban. Eleinte olyan bonyolultnak képzelte a dolgot, hogy
évekre becsülte vele kapcsolatos tennivalóit, de legalábbis több hónapra. De most, hogy
átnézte a végrendeletet (amelyet egyébként õ maga szövegezett meg öt éve) és látta, milyen
jó munkát végeztek Frye felkészült pénzügyi tanácsadói, biztos volt benne, hogy az egész
üggyel „ad acta" végez néhány hét alatt. Három tényezõ könnyítette meg a dolgát, amelyek
ritkán vannak együtt az ilyen többmilliós hagyatéknál: elõször is, nem voltak élõ rokonok,
akik megtámadhatták volna a végrendeletet; másodszor, az adózás után maradt bevétel
teljes összege egyetlen jótékonysági intézményhez kerül, amelyet félreérthetetlenül
megnevezett a végrendelet; harmadszor, ahhoz képest, hogy milyen vagyonos ember volt,
Bruno Frye egyszerû beruházásokban tartotta a vagyonát, végrendeletének gondozójára jól
áttekinthetõ mérleget hagyott. Három hét elegendõ lesz a lebonyolításra. Legfeljebb négy.

Felesége, Cora három évvel ezelõtt bekövetkezett halála óta Joshuában égetõen
tudatosult, milyen rövid is az élet, ezért féltékenyen õrködött felette. Nem akart
elvesztegetni egyetlen értékes napot sem, és úgy érezte, hogy minden perc, amelyet a Fryevagyon
felszámolásával tölt, elfecsérelt idõ. Természetesen hatalmas honorárium illeti jogi
szolgálataiért, de már megvolt az a pénze, amelyre hátralévõ életében szüksége lehet.
Jelentõs ingatlanjai voltak a völgyben, többek között több száz hold kiváló szõlõ, amelyet
megmûveltek neki, és amelynek termését az utolsó szemig átvette két nagy borászat. Egy
rövid pillanatra fel is vetõdött benne, hogy felkéri a bíróságot, mentse fel kötelezettségei
alól; Frye egyik bankja örömmel átvette volna a megbízatást. Az is eszébe jutott, hogy átadja
az ügyet Ken Gavinsnek és Roy Genellinck, két éles eszû fiatal ügyvédnek, akiket társul
választott hét éve. De született lojalitásérzéke végül visszatartotta attól, hogy a könnyebbik
utat válassza. Mivel Katherine Frye segítségével indult el a praxisa a Napa-völgyben
harmincöt évvel ezelõtt, úgy érezte, ennyivel tartozik az asszonynak, hogy személyesen és
méltósággal vezényelje le a Frye család birodalmának felszámolását.

Három hét.

Azután több idõt szentelhet azoknak a dolgoknak, amelyeket szeretett: jó könyveket
olvasni, úszni, repülni az új géppel, amelyet nemrég vásárolt, új ételek elkészítését tanulni és
néha-néha átrándulni Renóba a hétvégén. Manapság már Ken és Roy intézte a cég hivatalos
ügyeit, és remek munkát végeztek. Joshua ugyan még nem vonult teljesen nyugalomba, de
már a szélén üldögélt, és lógatta a lábát a szabadidõ hatalmas medencéjébe, amelyet
szeretett volna már akkor megtalálni és kihasználni, amíg Cora még élt.

4:20-kor, amikor átjárta az elégedettség, hogy eredményes munkát végzett a Fryebirtokkal
kapcsolatban és lelkét megnyugtatta az õszi völgy látványa, Joshua felállt és kiment
a váróba. Karen Farr elmélyülten püfölt egy IBM Selectric II típusú írógépet, amely egy
madártoll érintésére is reagált. Nagyon szorgalmas lány volt, kissé sápadt, kék szemû és
csendes beszédû, de iszonyatos energiával és erõvel vetette magát minden munkába.
-Most megengedek magamnak egy korai whiskyt -közölte vele Joshua. -Ha keresnének,
kérem, mondja meg nekik, hogy gusztustalanul ittas állapotban leledzem, és nem tudok a
telefonhoz jönni.
-És ha azt mondják: „Micsoda? Már megint?"

Joshua elnevette magát.

-Maga elbûvölõen kedves fiatal nõ, Miss Farr. Gyorsan vág az agya és jól felvágták a nyelvét,
pedig szinte még kislány.
-Ön viszont túlságosan nagy híve a malátának, pedig nem is ír. Menjen és élvezze a
whiskyjét! Ne aggódjon, távol tartom a kellemetlenkedõk hordáját.

Joshua visszament az irodájába, és a szoba sarkában álló italos szekrénybõl kivett egy
üveg Jack Daniel's Black Labelt. Tisztességes adagot töltött belõle a poharába. Csak két
kortyot nyelt le a nemes italból, amikor kopogtak az ajtaján.
-Jöjjön be!

Karen nyitotta ki az ajtót.
-Telefonon keresik a...
-Azt hittem, békében fogyaszthatom el az italomat.
-Ne legyen már ilyen morcos!
-Ez is része a rólam kialakított képnek.
-Mondtam neki, hogy nincs bent, de amikor meghallottam, mirõl van szó, azt gondoltam,
talán mégis beszélni kíván vele. Bizarr dolog.
-Ki az?
-Egy bizonyos Mr. Preston a San Francisco-i First Pacific United Banktól. A Frye üggyel
kapcsolatban keresi.
-És mi ebben a bizarr?
-Ezt jobb, ha vele beszéli meg! -felelte a nõ.

Joshua felsóhajtott.
-Na, jó.
-A kettes vonalra kapcsoltam.

Joshua az íróasztalához ment és fölemelte a kagylót.
-Üdvözlöm, Mr. Preston.
-Mr. Rhinehart?
-Az beszél. Mi tehetek önért?
-Az Árnyas Fa borgazdaság irodáján tájékoztattak, hogy ön a Frye örökség gondnoka.
-Pontosan.
-Tud róla, hogy Mr. Bruno Frye-nak több számlája is van a San Francisco-i központunknál?
-A First Pacific Unitednél? Nem, errõl nem tudtam.
-Egy takarékszámla, egy folyószámla és egy széffiók -magyarázta Preston.
-Több számlája is volt számos bankban. Listát vezetett róluk. De az önöké nem szerepelt a
listán. Nem találkoztam sem az önöktõl való betétkönyvekkel, sem az elszámolásokkal.
-Ettõl tartottam -felelte Preston.

Joshua a homlokát ráncolta.
-Nem értem. Gondok vannak a számlákkal a Pacific Unitednél?

Preston habozott egy darabig, aztán megszólalt:
-Mr. Rhinehart, Mr. Frye-nak van fivére?
-Nincs. Miért kérdi?
-Alkalmazott valaha hasonmást?
-Hogy mondja?
-Volt valaha szüksége hasonmásra, aki alaposabb szemrevétel után is összetéveszthetõ
volna vele?
-Maga ugrat engem, Mr. Preston?
-Tudom, hogy meglehetõsen furcsa a kérdés. De Mr. Frye egészséges ember volt.
Manapság, amikor hemzsegnek a terroristák, és szabadlábon közlekednek közveszélyes

õrültek, a tehetõs emberek gyakran fogadnak fel testõröket; és néha -nem túl gyakran, ezt
elismerem, de különleges esetben -arra is rákényszerülhetnek, hogy biztonsági okokból
hasonmást foglalkoztassanak.
-Minden tiszteletem az ön szép városáé, uram -mondta Joshua -, de hadd mutassak rá,
hogy Mr. Frye a Napa-völgyben élt, és nem San Franciscóban. Nálunk nincs ekkora bûnözés,
felénk más az életstílus is, mint amilyet önök... élveznek. Mr. Frye-nak nem volt szüksége
hasonmásra, és biztos vagyok benne, hogy nem is volt neki. Mr. Preston, megmondaná
végre, mi az ördögrõl van szó?
-Mi csak most tudtuk meg, hogy Mr. Frye-t múlt csütörtökön megölték -felelte Preston.
-És?
-Ügyvédeinknek az a véleménye, hogy a bank semmi szín alatt nem tekinthetõ felelõsnek.
-De miért? -kérdezte türelmetlenül Joshua.
-Mint a végrendelet gondnokának, az ön kötelessége lett volna minket értesíteni, hogy a
betéttulajdonos meghalt. Míg errõl nem kaptunk értesítést -vagy nem tudtuk meg
közvetetten, mint jelen esetben -, semmi okunk nem volt feltételezni, hogy a számla
zárolva van.
-Ezt magam is tudom. -Joshua lecsúszott a székében, vágyakozva nézett a whiskyjére és
elõre félt, hogy Preston valami olyat talál mondani, ami felborítja nyugalmát; ezért úgy ítélte,
hogy egy kis mogorvaság felgyorsítja a beszélgetést. -Mr. Preston, tudatában vagyok, hogy
egy bank lassan és óvatosan bonyolítja az ügyleteit, amely el is várható egy olyan
intézménytõl, amely mások pénzét gondozza. De nem bánnám, ha egy kissé kevésbé volna
körülményes, és végre a tárgyra térne.
-Nos, múlt csütörtökön, fél órával zárás elõtt és néhány órával azután, hogy Mr. Frye-t
megölték Los Angelesben, egy férfi tért be igazgatóságunkhoz, aki nagyon hasonlított Mr.
Frye-hoz. Nála voltak Mr. Frye személyre szóló betétkönyvei és számlái. Írt egy csekket, és
készpénzt vett föl a folyószámlájáról, amely így száz dollárra apadt.

Joshua azonnal fölegyenesedett.
-Mennyit vitt el?
-Hatezret a folyószámláról.
-Hoppá!
-Majd bemutatta takarékkönyvét, és ötszáz dollár kivételével kivette az egészet.
-Ez mennyi?
-További tizenkétezer dollár.
-Vagyis összesen tizennyolcezer dollárt?
-Igen. Plusz azt, ami a letéti széfkazettában lehetett.
-Azt is megnézte?
-Igen. Természetesen nem tudjuk, hogy ott mi volt -mondta Preston, aztán reménykedve
hozzátette:
-Talán semmi.

Joshua elképedt.
-Hogy tud a bankjuk ekkora összeget kiadni anélkül, hogy személyi okmányokat kérne?
-Kértünk -felelte Preston. -És meg kell értenie, a férfi pontosan úgy nézett ki, mint Mr.
Frye. Az elmúlt öt évben Mr. Frye havonta kétszer-háromszor is bejárt hozzánk; ilyenkor
mindig betett kétezer dollárt a számlájára. Ezért ismertük, az alkalmazottak emlékeztek rá.
Most csütörtökön is megismerte a pénztárosunk, szóval semmi oka nem volt, hogy
kételkedjék, különösen mert nála voltak a betétkönyvek.
-Ez még nem személyi okmány -jegyezte meg Joshua.

-A pénztárosunk ilyet is kért, bár a hölgy felismerte. Ezt mindig így tesszük, nagyobb összegû
kivétek esetén. Az a férfi érvényes kaliforniai jogosítványt mutatott Bruno Frye névre
kiállítva. Biztosíthatom, Mr. Rhinehart, bankunk nem járt el az ügyben felelõtlenül.
-Kívánják vizsgálatnak alávetni a pénztárost? -érdeklõdött Joshua.
-Már elkezdõdött egy vizsgálat.
-Ezt örömmel hallom.
-De biztos vagyok benne, hogy nem vezet eredményre -felelte Preston. -A pénztárosnõ
tizenhat éve megbízható munkatársunk.
-Õ volt az, aki odaengedte ezt az embert a letéti kazettákhoz is?
-Nem, az egy másik emberünk volt. Azt a hölgyet is kikérdeztük.
-Ez átkozottul súlyos ügy.
-Ezt felesleges mondania, uram -felelte Preston kétségbeesetten. -Amióta bankban
dolgozom, ilyen még nem fordult elõ a praxisomban. Mielõtt felhívtam volna önt,
tájékoztattam a hatóságokat, az állami és a szövetségi bankfelügyeletet és bankunk
ügyvédjeit.
-Azt hiszem, holnap oda kéne ugranom magukhoz, hogy elbeszélgessek az embereikkel.
-Nagyon jó volna.
-Legyen, mondjuk tíz óra?
-Amikor önnek megfelel -felelte Preston. -Egész nap az ön rendelkezésére állok.
-Akkor maradjunk tíz órában.
-Szörnyen sajnálom ezt az ügyet. Igaz, a veszteségeket kárpótolja a biztosító.
-Leszámítva a letéti kazettában elhelyezett dolgokat -jegyezte meg Joshua. -Arra nem
terjed ki a biztosítás. -Preston épp emiatt volt annyira izgatott, azt mindketten jól tudták. -
Abban a dobozban nagyobb érték lehetett, mint a két számlán együttvéve.
-Ugyanezzel az erõvel lehetett éppen üres is -vágott közbe gyorsan Preston.
-Viszlát, holnap, Mr. Preston.

Joshua letette a kagylót, és a telefonra meredt. Hasonmása lenne Bruno Frye-nak?
Belekortyolt az italába.
Hirtelen eszébe jutott az a fény, amelyet mintha Bruno házából látott volna kiszûrõdni

hétfõn, hajnali három tájban. Ez a fény eltûnt, amikor feltette a szemüvegét. Akkor azt hitte,
hogy csak a szeme csalta meg. De talán valóban fényt látott. Talán az az ember, aki lerabolta
a számlákat a Pacific Unitedben, bent járt Bruno házában, és keresett valamit.

Joshua elõzõ nap járt a házban; igaz, öt percet töltött ott csupán, de úgy találta, hogy

minden úgy van, ahogy lennie kell, és nem látott semmi rendkívülit.
Miért volt Brunónak titkos számlája San Franciscóban?
Valóban létezik ez a hasonmás? Kicsoda? És miért? A fene essen bele!
A jelek szerint a Frye hagyatékkal kapcsolatos teendõk mégsem lesznek olyan egyszerûek,

mint ahogy gondolta.

***

Amikor kedden este hat órakor Tony ráfordult a Jeepjével az útra, mely a háza elõtt ment
el, Hilary éberebb volt, mint egész nap bármikor. Abba a sajátos zsibbadt állapotba került,
amikor az érzékek némelyike kitágul, ha az ember másfél napja nem alszik. Hirtelen mintha a
teste és az agya úgy döntött volna, hogy felerõsíti az ösztöneit, a tudatát, és valami vegyi
trükkel testileg és lelkileg megújult. Abbahagyta az ásítozást. Látása, amely a periférián már
kezdett elmosódni, ismét éles lett. A mindent alágyûrõ kimerültség csillapodott. De tudta,

hogy ez csak átmeneti állapot. Egy vagy két óra múlva ez a feldobottság-érzet
elkerülhetetlenül összeomlik, akárcsak az amphetaminok által kiváltott állapot, és annyi
ereje sem marad, hogy talpon maradjon.

Tonyval sikerült elintézniük mindent -õ a biztosító kárfelmérõjével tárgyalt, a takarító
szolgálattal; Tony megírta a jelentést, és minden más is sínre került. Egy dolog nem ment
csak simán, nevezetesen Wyant Stevens Beverly Hills-i galériájában. Ugyanis sem Wyant,
sem asszisztense, Betty nem volt bent; és a kövér nõ, aki a galériában ült, nem akarta átvenni
Hilarytól Tony képeit. Nem merte vállalni a felelõsséget, de Hilarynak végül csak sikerült
meggyõznie, hogy nem fogják beperelni, ha az egyik vagy másik vászon véletlenül
megsérülne. Hilary írt egy levelet Wyantnek, elmagyarázta, ki a mûvész, majd Tonyval a
Topelis & Associates-hez hajtottak, hogy rávegyék Wallyt: mentse ki Hilaryt a Warnernél.
Most már minden rendben volt. Holnap, Frank Howard temetése után elérik a 11:55-ös
gépet San Franciscóba, ahol átszállhatnak a kis gépre, amely elviszi õket a Napa-völgybe.

Onnan bérelt kocsival mennek tovább St. Helénába.
Aztán már ott lesznek Bruno Frye pályáján.
Ott aztán... mi lesz?
Tony beállt a Jeeppel és leállította a motort.

-Elfelejtettem megkérdezni, sikerült-e szobát foglalnod -szólalt meg Hilary.
-Wally titkárnõje foglaltatott nekem, míg odabent dumáltatok Wallyval.
-A reptéren.
-Ott.
-Remélem, nem kétágyasat kértél?
-Nem, extra méretû francia ágyast.
-Akkor jó -mondta a nõ. -Azt szeretném, ha magadhoz ölelnél, míg el nem alszom.

A férfi odahajolt és megcsókolta.
Húsz perc alatt becsomagolták Tony holmiját, és levitték a négy táskát a kocsihoz.

Eközben Hilary végig attól rettegett, hogy Frye vigyorogva elõugrik valahonnan.
Nem ugrott.
Kerülõ úton mentek a repülõtérre, amely tele volt kanyarokkal és megtévesztõ

fordulókkal. Hilary figyelte a mögöttük jövõ forgalmat.
Nem követte õket senki.
Fél nyolcra értek a szállodába. Tony lovagiasan, ami nagyon szórakoztatta Hilaryt, férj és

feleségként jelentette be õket a recepción.
A szoba a nyolcadik emeleten volt, nyugalmat árasztott a fal, és a bútorok kékje és zöldje.
Amikor a londiner távozott, megálltak az ágy mellett; átölelték egymást egy darabig,

mintha osztozni akartak volna maradék erejükön.
Egyikük sem érzett annyi erõt magában, hogy lemenjen vacsorázni. Tony a szobaszerviztõl
rendelt valami harapnivalót, amit a központ fél órán belülre ígért.

Hilary és Tony együtt állt a zuhany alá. Leszappanozták és lemosták egymást, õszinte
élvezettel, de ebben nem volt semmi szexuális sem. Túlságosan kimerültek voltak a
szenvedélyhez. A közös fürdés csupán megnyugtatta õket, jólesett és kellemes volt.

Klubszendvicseket ettek és sült krumplit.
Megittak fél üveg Gamay Rosét Robert Mondavi pincéjébõl.
Beszélgettek egy kicsit.
A lámpára törölközõt terítettek, és égve hagyták, mert életében másodszor Hilary nem

mert sötétben aludni.
Aludtak.

Nyolc órával késõbb, vagyis 5:30-kor Hilary rossz álomból ébredt, amelyben Earl és Emma
ugyanúgy föltámadt, mint Bruno Frye. Most már hárman üldözték egy sötét folyosón, a mely
egyre szûkebb és szûkebb és szûkebb lett...

Nem tudott újból elaludni. Feküdt a sárgás fényben és nézte az alvó Tonyt.

7:30-kor a férfi is felébredt, felé fordult, pislogott néhányat, majd megsimogatta az arcát,
aztán a mellét...szeretkeztek. Hilary egy kis idõre elfeledkezett Bruno Frye-ról, de amikor
felöltöztek, hogy Frank temetésére menjenek, a rettegés nyomasztó gyorsasággal visszatért.
-Szerinted tényleg jó ötlet elmenni St. Helénába?
-El kell mennünk! -felelte Tony.
-De mi lesz ott velünk?
-Semmi -felelte a férfi. -Minden rendben lesz.
-Én ebben nem vagyok olyan biztos.
-Kiderítjük, mi ez.
-Hát, ez az -felelte szorongva Hilary. -Az az érzésem, hogy talán jobb volna, ha nem
tudnánk semmit.

***

Katherine elment. Az a ribanc elment. Az a ribanc bujkál.

Bruno kedden este 6:30-kor ébredt föl a kék Dodge-ban; rémálmára riadt föl ismét,
amelyre nem emlékezett, csak a fenyegetõ suttogást hallotta még. Valami mászkált rajta, a
karján, az arcán, a hajában, de még a ruhája alatt is; mintha megpróbálna bejutni a testébe a
fülén, az orrlyukain és a száján keresztül, valami kimondhatatlanul mocskos és gonosz.
Ordítva kaparta magát, míg rá nem jött, hol is van; aztán a szörnyû suttogás is alábbhagyott,
és a képzeletbeli állatok is eltûntek. Néhány percig magzati pózban feküdt az oldalán, és
felszabadultan zokogott.

Egy órával késõbb, miután alaposan bevacsorázott egy MacDonald's-ben, elhajtott
Westwoodba. Fél tucatszor elhajtott a nõ háza elõtt, aztán leparkolt a házzal szemben az
utca másik oldalán, az árnyékban, két utcai lámpa között. Egész éjjel figyelte a házat.

A nõ elment.

Nála voltak a fokhagymával teli vászonzsákok, a két hegyes karó, a kereszt és a fiolányi
szenteltvíz. Volt nála két éles kés, egy kisfejsze, amivel le tudja csapni a fejét. Megvolt benne
a bátorság, az akarat és az elszánás.

De a nõ eltûnt.

Amikor kezdte felfogni, hogy a nõ lelépett, és talán csak napokkal vagy hetekkel késõbb
tér majd vissza, iszonyatos dühbe gurult. Átkozódott és sírt mérgében.

Aztán fokozatosan úrrá lett dühén. Azzal vigasztalta magát, hogy semmi sincs elveszve.
Meg fogja találni.

Ezelõtt is számtalanszor megtalálta már.

Hat

Szerda reggel Joshua Rhinehart saját Cessna Turbo Skyline RG gépén repült át San
Franciscóba. A gép 173 csomós utazósebességgel több, mint ezer mérföldet tudott megtenni
egyszeri tankolással.

Három éve kezdett elõször repülni tanulni, nem sokkal Cora halála után. Egész életében
pilóta szeretett volna lenni, de soha nem volt ideje megtanulni, csak ötvennyolc éves

korában. Amikor Corát ilyen váratlanul elragadták tõle, be kellett látnia, hogy milyen ostoba
volt, bolond, aki azt hitte, hogy a halál csak másokkal eshet meg. Eddig úgy élt, mint aki csak
töltheti és töltheti az éveket, élhet a végtelenségig. Azt hitte, elérkezik az idõ, amikor
eljuthat Európába és a Távol-Keletre, ahová egész életében vágyott, bõven lesz ideje pihenni,
utazni és élvezni az életet; ezért állandóan halogatta az utazást -elõször akkorra, míg ki nem
építi a praxisát, aztán míg ki nem fizeti a jelzálog részleteket a házára, majd, amíg be nem
indul a szõlõtermelés a birtokán, majd... Aztán Corának hirtelen kitelt az ideje. Szörnyen
hiányzott neki az asszony és még most is tele volt bûntudattal, mi mindent halasztott
késõbbre. Boldogok voltak együtt; sok szempontból nagyon jó volt az életük, sõt a legtöbb
mérce szerint egyszerûen kitûnõ. Soha nem szûkölködtek semmiben -volt élelmük, fedél a
fejük felett, sõt luxus is megadatott nekik. Pénzük mindig volt elég. Idejük azonban soha.
Joshua önkéntelenül is arra gondolt, mi minden lehetett volna még. Vissza nem tudta hozni
Corát, de azt elhatározta, hogy kiélvezi az életet, amíg még teheti. Mivel soha nem volt
társaságkedvelõ ember, a legtöbb kedvteléséhez elég volt saját társasága; de ha kedvelte is a
magányt, jobban érezte volna magát, ha osztozhat mindezen Corával is. Egyetlen kivételt a
repülés jelentett. Ha felszállt a Cessnával, úgy érezte, megszabadult minden korláttól, és
nem csupán a nehézkedés törvényétõl, hanem a bûntudattól és minden fájdalmától is.

Joshuát teljesen felfrissítette a repülés, amikor nem sokkal kilenc óra után földet ért San
Franciscóban. Nem egészen egy órával késõbb meg is érkezett a First Pacific United Bankba,
és kezet rázhatott Mr. Ronald Prestonnal, akivel elõzõ délután tárgyalt telefonon.

Preston a bank alelnöke volt, irodája elegánsan berendezve. Teakfa bútorait sevróbõrrel
kárpitozták. Elegáns, kipárnázott, bõséget árasztó irodája volt.

Ugyanakkor Preston magas, vékony ember volt; szinte törékenynek látszott. Bõrét
alaposan megkapta a nap, bajuszát frissen igazították. Gyorsan beszélt, közben a keze
repkedett, mint amikor szikrákat vet egy rövidzárlatos villanymotor. Láthatóan ideges volt.

Viszont hatékony munkaerõ is volt. Részletes kimutatást készített Bruno Frye számláiról,
mind az öt évrõl, amely alatt Frye üzleti kapcsolatban állt a bankkal.
-Elsõ pillantásra úgy tûnhet -magyarázta Preston -, hogy nincs itt minden másolat azokról a
csekkekrõl, amelyeket Mr. Frye kitöltött. De meg kell nyugtassam, hogy itt van mind.
Egyszerûen nem volt sok belõlük. Sok pénz mozgott ugyan a számlán, de az elsõ három és fél
évben Mr. Frye csak havi két csekket állított ki. Az utolsó másfél évben havi hármat is mindig
ugyanazoknak a kedvezményezetteknek.

Joshua ki sem nyitotta a dossziét.
-Ezt majd késõbb átnézem. Most inkább a pénztárossal szeretnék beszélni, aki kifizette a
tizennyolcezer dollárt a két számláról.

A szoba sarkában egy kerek tárgyalóasztal állt, körülötte hat kényelmes székkel. Joshua itt
folytatta le a kihallgatást.

Cynthia Willis, a pénztárosnõ, magabiztos és egészen vonzó fekete, harmincas nõ volt.
Kék szoknyát és makulátlan fehér blúzt viselt. Frizurája szolid volt, körmei ápoltak, diszkréten
kilakkozva. Büszkén, egyenes háttal ült a Joshuával szemközti széken.

Preston az íróasztala mellett állt és a homlokát ráncolta.

Joshua kinyitotta a borítékot, amelyet magával hozott, benne a tizenöt fotóval azokról,
akik St. Helénában éltek. Kiterítette õket az asztalon és megszólalt:
-Miss Willis...
-Mrs. Willis -javította ki a nõ.
-Elnézést. Nos, Mrs. Willis, szeretném, ha megnézné ezeket a képeket, majd megmondaná,
melyik is ábrázolja Bruno Frye-t. De csak azután, ha már mindet alaposan szemügyre vette.

A nõ egy percen keresztül vizsgálgatta a fotókat, majd kiválasztott kettõt.
-Ez õ, mind a két képen.
-Biztos benne?
-Biztos -felelte a nõ. -Nem volt különösebben nehéz. A többi tizenhárom nem is hasonlít.

A nõ remek munkát végzett, sokkal jobbat, mint amire Joshua számított. Sok kép
elmosódott volt, némelyiken nem volt elég a fény. Joshua szándékosan hozott rossz képeket,
hogy megnehezítse az azonosítást, de Mrs. Wallis nem habozott. És bár azt mondta, hogy a
többi tizenhárom nem is hasonlít, igazság szerint azért némelyik hasonlított, ha csak kicsit is.
Joshua olyan embereket választott, akik egy kissé hasonlítottak Frye-ra, legalábbis akkor, ha
a kamera nem volt pontosan beállítva, de ez nem tévesztette meg a nõt; és az sem, hogy két
képet is belekevert a halomba Frye-ról, két meglehetõsen különbözõ képet.

Mrs. Willis megütögette a mutatóujjával a két kiválasztott képet.
-Ez volt az az ember, aki csütörtök délután bent járt a bankban.
-Pedig csütörtök délelõtt -mondta Joshua -megölték Los Angelesben.
-Nem hiszem el -jegyezte meg határozottan a nõ. -Valami tévedés történhetett.
-Láttam a holttestét -felelte Joshua. -Vasárnap temettük el St. Helénában.

A nõ megrázta a fejét.
-Akkor biztosan mást temethettek el.
-Öt éves kora óta ismerem Bruno Frye-t -jegyezte meg Joshua. -Biztosan nem tévedtem.
-Én viszont tudom, hogy õt láttam -felelte Mrs. Willis makacsul, de udvariasan.

A nõ nem nézett Prestonra. Annál büszkébb volt, semhogy a fõnöke mércéjéhez igazítsa a
válaszait. Tisztában volt az értékével, és nem félt a fõnökétõl. Még jobban kihúzta magát
ültében, amikor megszólalt:
-Mr. Prestonnak joga van más véleményt hangoztatni. Õ végül is nem látta azt az embert. Én
viszont igen. Mr. Frye volt az. Az elmúlt öt évben havonta kétszer-háromszor bent járt a
bankban. Mindig legalább kétezer dollárt tett be a számlájára, néha hármat, és mindig
készpénzben. Készpénzben! Ez pedig szokatlan. Emiatt megjegyzi az ember. Emiatt és ahogy
kinéz, hogy milyen izmos meg minden...
-De biztosan nem mindig önnél fizette be a pénzt.
-Valóban nem -ismerte el a nõ. -De nagyon sokszor. És esküszöm, hogy õ vette ki azt a
pénzt múlt csütörtökön. Ha maga ismerné egyáltalán, Mr. Rhinehart, akkor tudná, hogy nem
is kéne látnom ahhoz Mr. Frye-t, hogy tudjam: õ volt az. Bekötött szemmel is megismerném
a furcsa hangja miatt.
-Egy hangot lehet utánozni -jegyezte meg Preston, aki most szólt elõször hozzá a
beszélgetéshez.
-Ezt nem -felelte Mrs. Willis.
-De lehet -mondta Joshua -, csak nem könnyen.
-És azok a szemek -folytatta Mrs. Willis. -A szemei legalább olyan furcsák voltak, mint a
hangja.

Joshua érdeklõdést felkeltette a megjegyzés, elõre hajolt.
-Miért, milyen szeme volt?
-Hideg -felelte a nõ. -És nem csupán azért, mert kékesszürke volt. Hideg és kemény volt a
tekintete. És nem bírt egyenesen belenézni az ember szemébe.

Folyton elkapta, mintha attól félne, hogy belelátok a gondolataiba, vagy ilyesmi. De ha
nagy néha mégis belenézett az ember szemébe, akkor az volt az érzésem. .. szóval, hogy
nincs ki mind a négy kereke.

Preston, a diplomatikus bankár, gyorsan közbeszólt:

-Mrs. Willis, azt hiszem, Mr. Rhinehart szigorúan csak a tényekre kíváncsi. Az ilyen
személyes megjegyzések csak bonyolítják a képet, és jelentõsen megnehezítik az úr
munkáját.

Mrs. Willis megcsóválta a fejét.
-Én csak azt tudom, hogy annak az embernek, aki itt volt csütörtökön, ugyanilyen volt a
tekintete.

Joshuát kissé megrendítette ez a megfigyelés, mert õ is gyakran érezte, hogy Bruno
tekintete elgyötört lélekrõl tanúskodik. Rémült ember tekintete volt ez -de megvolt benne
az a kemény, hideg és gyilkos jegesség, amely feltûnt Mrs. Willisnek is.

Joshua ennek ellenére még vagy fél órán át kérdezgette több dologról is. Hogy milyen volt
az az ember, aki levette a pénzt Mr. Frye számlájáról; hogy mi a szabály, ha valaki nagy
összeget vesz ki készpénzben; hogy ehhez tartotta-e magát csütörtökön; hogy milyen
igazolványt mutatott neki a csaló; hogy milyen a családi élete; ki a férje, milyenek a gyerekei;
milyen a munkahelyi elõmenetele, jelenleg milyen az anyagi helyzetük; és még vagy fél tucat
hasonló dolgot. Kemény volt a nõvel, néha kissé durva is, ha úgy érezte, hogy segíti a dolgot.
Nem örült a fejleménynek, hogy legalább egy hétig még a Frye örökséggel kell foglalkozzék;
minél korábban megoldást akart találni a rejtélyre, logikus magyarázatot akart rá, hogy a nõ
bûnrészes volt a számla kifosztásában -de mégsem talált semmit. Sõt, mire végeztek, nagyon
megkedvelte a nõt, és megbízott benne. A végén még bocsánatot is kért tõle, ha néha élesen
beszélt volna vele; pedig õ csak nagyon ritkán kért bocsánatot bárkitõl.

Miután Mrs. Willis visszament a pénztárba, Ronald Preston behívatta Jane Symmonst. Õ
volt az a nõ, aki lekísérte Frye hasonmását a páncélterembe a letéti kazettákhoz. Huszonhét
éves, vörös hajú nõ volt, pisze orral és kihívó viselkedéssel. Nyafogó hangja és pikírt válaszai
a legrosszabbat hozták ki Joshuából; viszont hiába lett egyre keményebb vele, a nõ annál
rátartibban reagált. A nõ meg sem közelítette Mrs. Willist, nem is kedvelte meg, ahogyan a
fekete asszonyt, ezért nem is kért tõle bocsánatot, viszont ugyanolyan biztos volt benne,
hogy ez a nõ sem hazudik, legalábbis ebben az ügyben nem.

Amikor Jane Symmons távozott, Preston megszólalt:
-Nos, mi a véleménye?
-Nos, nem valószínû, hogy valamelyikük is benne lett volna a csalásban -felelte Joshua.

Preston megkönnyebbült, de igyekezett nem kimutatni.
-Mi is így látjuk.
-De ez az ember, aki kiadta magát Frye-nak, hihetetlenül hasonlít hozzá.
-Miss Symmons nagyon jó megfigyelõ -jegyezte meg Preston. -Ha õ azt mondja, hogy
pontosan úgy nézett ki, akkor a hasonlatosság legalábbis megdöbbentõ.
-Miss Symmons egy reménytelenül felszínes nõszemély -jegyezte meg komoran Joshua. Ha
csak õ lenne az egyetlen tanúnk, el lennék veszve.

Preston meglepetten pislogott.
-Azonban -folytatta Joshua -az önök Mrs. Willise kiváló megfigyelõ. És vág az esze. Nem
kevés önbizalommal van megáldva, de legalább nem szemtelen. Ha maguknak volnék, nem
csupán a pénztárban használnám.

Preston megköszörülte a torkát.
-Nos... akkor, mi legyen?
-Szeretném látni, mi van a széfben.
-Gondolom, nincs meg önnek Mr. Frye kulcsa?
-Nincs. Még nem tért vissza a halottaiból, hogy odaadhatta volna.
-Azt hittem, esetleg elõkerült a holmijai között tegnap óta.

-Nem. Ha a csaló használta, akkor most is nála van a kulcs.
-De vajon hogy került hozzá? -kérdezte Preston. -Ha Mr. Frye adta oda neki, akkor ez egész
más fénybe helyezi a dolgokat. Ez módosítja a bank álláspontját is. Ha Mr. Frye összebeszélt
a hasonmásával...
-Mr. Frye nem tudott összebeszélni senkivel. Halott volt. Nos, láthatnánk azt a kazettát?
-Ha nincs meg a két kulcs, akkor fel kell töretnem a zárat.

-Akkor tegye azt -nézett rá Joshua.

Harmincöt perccel késõbb Joshua és Preston lent volt a páncélteremben, amikor a
mûszerész kihúzta a szétfúrt zárat, majd a következõ pillanatban kicsúsztatta a kazettát a
páncélterem falából. Átnyújtotta Prestonnak, aki tovább adta Joshuának.
-Rendes körülmények közt -mondta némiképp mereven Preston -most önt egy fülkébe
kéne kísérnünk, hogy nyugodtan megvizsgálhassa a kazetta tartalmát. Azonban fennáll a
lehetõsége, hogy ön azt fogja állítani, hogy jelentõs értékeket távolítottak el törvénytelenül;
ragaszkodnom kell hozzá, hogy a jelenlétemben nyissa ki.
-Jogilag nincs lehetõsége ilyesmihez ragaszkodnia -jegyezte meg mogorván Joshua. -De
nem áll szándékomban a bankjukat mondvacsinált perbe rángatni, tehát eleget teszek a
kérésének.

Joshua felemelte a kazetta tetejét. Egy fehér boríték hevert benne, semmi más. Kivette.
Átadta a fémkazettát Prestonnak, majd feltépte a borítékot. Egyetlen papírlap volt benne,
géppel írva, dátummal és aláírással ellátva.

A legfurcsább dolog volt, amelyet Joshua valaha olvasott. Olyan ember írhatta, aki lázas
delíriumban volt.

Csütörtök, szeptember 25.

Annak, akit illet:

Anyám, Katherine Anne Frye öt évvel ezelõtt meghalt, de állandóan visszajár, és mindig új
alakban. Most is megtalálta a módját és megpróbál elkapni. Jelenleg Los Angelesben él
Hilary Thomas név alatt.

Ma reggel leszúrt, meg is haltam Los Angelesben. Az a szándékom, hogy visszamenjek oda
és megöljem, mielõtt újból megölne. Mert ha sikerül kétszer is megölnie, akkor halott
maradok. Nekem nincs a birtokomban az õ varázsereje. Ha kétszer megöl, nem fogok tudni
visszatérni a halottaimból.

Üres vagyok, mintha hiányozna belõlem valami. Megölt és most már nem vagyok egész
többé.

Arra az esetre hagyom ezt az írást, ha õ gyõzne ismét. Mígnem halok meg másodszor is,
ez az én kis háborúm, az enyém és senki másé. Nem fordulhatok a rendõrséghez védelemért.
Ha megtenném, mindenki megtudná, hogy ki vagyok, mi vagyok. Mindenki megtudná, hogy
egész életemben bujkáltam, és halálra köveznének. De ha az a nõ elkap, akkor már nem
számít, ha kiderül ez, mert akkor már másodszor is meghaltam. Ha elkapna, akkor, aki ezt a
levelet megtalálja, vállalnia kell a felelõsséget, hogy megállítsa az anyámat.

Vágják le a fejét, a száját tömjék tele fokhagymával! Vágják ki a szívét és verjenek karót
át rajta! A fejét és a szívét a temetõ egymástól távol lévõ helyén temessék el! Az anyám nem
vámpír. De azt hiszem, ez hatni fog. Ha így végeznek vele, akkor halott is marad.

Különben visszajár a sírból.

A levél alatt ügyesen aláhamisítva Bruno Frye aláírása állt. Természetesen csak
hamisítvány lehetett. Bruno Frye már halott volt, amikor ezek a sorok a papírra kerültek.

Joshua tarkóján felmeredt a szõr, és valami érthetetlen oknál fogva eszébe jutott a péntek
este: amikor kijött Avril Tannerton elõkészítõ termébõl a sötétbe, és úgy érezte, hogy valami
veszély leselkedik rá -mintha valami gonosz erõ jelenlétét érzékelte volna a sötétben, amely
csak arra vár, hogy lecsaphasson.
-Mi az? -kérdezte Preston.

Joshua odaadta neki az írást. Preston is elolvasta és elképedt.
-Hát, ez meg mi a fene?
-Biztos, hogy a csaló tette a kazettába, amikor lecsapolta a számlákat -felelte Joshua.
-De miért tett volna ilyet?
-Talán csak átverés az egész. Akárki is volt, kedvelheti a kísértethistóriákat. Tisztában volt
vele, hogy rájövünk a csalásra, és elhatározta, hogy tréfát ûz velünk.
-De ez akkor is olyan... furcsa -jegyezte meg Preston. -Az ember valami gúnyos levelet
várna, hogy beledörzsölje az orrunkat. De ez? Ez nem tûnik egy tréfamester mûvének. Bár
bizarr és nincs is sok értelme, mégis olyan... komolynak látszik.
-Ha maga szerint nem vicc, akkor micsoda? -kérdezte Joshua. -Azt akarja mondani, hogy
Bruno Frye írta ezt a levelet és tette bele a kazettába, miután meghalt?
-Hát... nem. Természetesen nem.
-Akkor?

A bankár a levelet nézte a kezében.
-Azt mondanám, hogy a csaló írta, aki úgy néz ki, mint Mr. Frye, úgy beszél, mint Mr. Frye,
akinek Mr. Frye nevére állítottak ki jogosítványt, aki tudta, hogy Mr. Frye-nak számlái voltak
a First Pacificben -ez az ember nem csak kiadta magát Mr. Frye-nak, ez azt is hiszi magáról,
hogy õ Bruno Frye. -Felnézett Joshuára. -Nem hiszem, hogy egy tréfáskedvû csaló ilyen
levelet írna. Ebbõl süt az õrület.

Joshua bólintott.
-Attól tartok, egyet kell értsek önnel. De honnan jött ez a hasonmás? Ki ez? Mennyi ideig
volt itt? Bruno tudott róla, hogy ez az ember létezik? Egy hasonmás miért osztozna Bruno
mániás gyûlöletében és félelmében Katherine Frye-tól? Hogy lehet két embernek azonos
kényszerképzete -hogy az asszony visszajár a sírból? Ezernyi kérdés van. Józanésszel
lehetetlen ezekre választ adni.
-Valóban így van -felelte Preston. -Én nem is tudok önnek válaszokkal szolgálni. Egy
javaslatom azért volna. Szólni kellene ennek a Hilary Thomasnak, hogy nagyon nagy
veszélyben van az élete.

***

Frank Howard temetése után, amelyet egyenruhás rendõrök tiszteletadása mellett
tartottak meg, Tony és Hilary kényelmesen elérte a Los Angelesbõl induló járatot. A gépen
Hilary igyekezett Tonyt jókedvre deríteni, mert látta, hogy a férfi levert, és a temetés
visszahozta a hétfõi lövöldözés szörnyû emlékeit. Eleinte magába roskadva ült az ülésén,
hallgatásba burkolózott, alig reagált a nõ kérdéseire. Kis idõ után azonban mintha rájött
volna, hogy Hilary fel akarja vidítani, és talán nem akarta elkeseríteni; megtalálta a mosolyát,
és lassan kezdett kimászni a letargiából. Idõben landoltak a San Francisco-i Nemzetközi
Repülõtéren, de a két órás helyi járat indulását technikai okok miatt áthelyezték háromra.

Hogy eltöltsék az idõt, megebédeltek a repülõtéri étteremben, amely a kifutópályákra
nyílt. A meglepõen jó kávé volt az egyetlen, ami miatt megérte; a szendvics gumiszerû volt,
de a sült krumpli is nyúlós volt, és tocsogott a zsírban.

Ahogy közeledett az indulás ideje, Hilary egyre jobban szorongott. Percrõl percre
fokozódott a szorongása.

Tony észrevette a változást.
-Mi baj?
-Nem tudom pontosan. Csak az az érzésem... de, lehet, hogy tévedek. Szóval, hogy
egyenesen belesétálunk az oroszlán barlangjába.
-Frye Los Angelesben van. Fogalma sincs, hogy elmész St. Helénába -felelte Tony.
-Valóban nincs?
-Még mindig azt hiszed, hogy természetfeletti képességei vannak, hogy szellemekkel vagy
mikkel van dolgod?
-Nem zárhatok ki semmit.
-Végül csak megtaláljuk a logikus magyarázatot.
-Akár igen, akár nem... mégis itt van bennem ez az elõérzet.
-Miféle elõérzet?
-Hogy a neheze még hátra van -felelte Hilary.

***

Miután elköltötték a kiváló, de sietõsen elfogyasztott ebédet a First Pacific United Bank
diszkrét igazgatói ebédlõjében, Joshua Rhinehart és Ronald Preston a szövetségi és állami
bankfelügyelet tisztviselõivel találkozott Preston irodájában. A bürokraták unalmasak voltak
és felkészületlenek; de Joshua elviselte õket, válaszolgatott a kérdéseikre, kitöltötte a
nyomtatványaikat; mert a kötelessége volt, hogy a szövetségi biztosítási rendszer révén
visszaszerezze a Frye örökségbõl elrabolt pénzt.

Alig távoztak a bürokraták, megérkezett Warren Sackett FBI ügynök. Mivel a pénzt
szövetségi pénzintézetbõl lopták el, az eset az FBI hatáskörébe tartozott. A magas, jó arcú
Sackett a tárgyalóasztalnál ült Prestonal és Joshuával, és kétszer annyi információval szolgált
feleannyi idõ alatt, mint az aktatologatók. Közölte Joshuával, hogy a vizsgálat megköveteli,
hogy alaposan utánanézzenek az õ múltjának és hátterének is; de Joshuát ez nem zavarta,
mert nem volt félnivalója. Sackett elismerte, hogy Hilary Thomas valóban veszélyben lehet,
ezért magára vállalta, hogy tájékoztatja a Los Angeles-i rendõrséget a rendkívüli helyzetrõl;
így a nõre a városi rendõrség és az FBI helyi kirendeltsége is vigyázni fog.

Bár Sackett udvarias volt, és alaposnak tûnt, Joshua gyanította, hogy az FBI nem fogja
megoldani az ügyet néhány nap alatt -hacsak a Bruno Frye hasonmás be nem sétál az
irodájukba vallomást tenni. Számukra nem volt sürgõs az eset. Egy olyan országban, ahol
rengeteg õrült terrorista csoport, bûnözõcsalád mûködik, korruptak a politikusok, az FBI-tól
nem lehet elvárni, hogy teljes erõbedobással vesse be magát egy tizennyolcezer dolláros ügy
megoldásába. Minden bizonnyal Sackett lesz az egyetlen ügynök, aki teljes munkaidejében
foglalkozik a kérdéssel. Lassan fog belekezdeni, elõször az érintettek hátterét fogja
leellenõrizni, aztán átvizsgálja az észak-kaliforniai bankokat, nincs-e máshol is titkos számlája
Bruno Frye-nak. Sackett nem jut el St. Helénába egy-két nap alatt. És ha nem jut eredményre
egy hét vagy tíz nap alatt, akkor minden bizonnyal õ is részidõben fog már csak foglalkozni az
üggyel.

Amikor az ügynök végzett a kikérdezéssel, Joshua odafordult Ronald Prestonhoz:
-Uram, bízom benne, hogy a hiányzó tizennyolc-ezret gyorsan pótolják.
-Nos... -Preston idegesen tépkedte szépen nyírt bajuszát. -Meg kell várnunk, hogy a
bankfelügyelet is jogosnak ismerje el az igényt.

Joshua Sackettre pillantott.
-Nem tévedek ugye, amikor feltételezem, hogy a bankfelügyelet csak addig vár ezzel, míg ön
nem nyugtatja meg õket, hogy sem én, sem más vagyonkezelõ nem lépett bûnszövetségre,
hogy levegye a számláról ezt a tizennyolcezer dollárt?
-Könnyen lehet -felelte Sackett. -Végül is meglehetõsen szokatlan az ügy.
-De elég sok idõ eltelhet, míg képes lesz õket megnyugtatni -jegyezte meg Joshua.
-Nem fogjuk a szükségesnél hosszabb ideig megvárakoztatni -felelte Sackett. -Maximum
három hónapról lehet szó.

Joshua felsóhajtott.
-Pedig azt reméltem, hogy gyorsan elrendezhetem az örökség ügyeit.

Sackett megrántotta a vállát.
-Lehet, hogy nem lesz szükség három hónapra. Lehet, hogy sokkal hamarabb megoldjuk az
ügyet. Sose lehet tudni. Lehet, hogy egy-két nap alatt el is kapom Frye hasonmását. Akkor
zöld utat adhatok a bankfelügyeletnek.
-De nem számít ilyen gyors végkifejletre, nem igaz?
-A helyzet annyira bizarr, hogy nem mondhatok határidõt -felelte Sackett.
-A fenébe! -sóhajtott föl fáradtan Joshua.

Amikor néhány perccel késõbb Joshua átvágott a márványpadlós elõcsarnokon, Mrs.
Willis utána szólt a pénztárból. Odament hozzá és a nõ ezt mondta neki:
-Tudja, mit tennék a maguk helyében?
-Nos? -kérdezte Joshua.
-Kihantolnám. Mármint azt az embert, akit eltemettek. Én bizony exhumáltatnám.
-Bruno Frye-t?
-Maguk nem Frye-t temették el. -Mrs. Willisrõl lerítt a meggyõzõdés: ajkát összeszorította
és komor arccal ingatta a fejét. -Nem, ha van is hasonmása Mr. Frye-nak, akkor az nem az,
aki itt járt. A hasonmás az lesz, amelyik ott fekszik hat láb mélyen a föld alatt. Erre a bíróság
elõtt is megesküszöm. Sõt, az életemet tenném rá.
-De ha nem Frye volt az, akit Los Angelesben megöltek, akkor hol van most az igazi Frye? És
miért menekült el? Nem beszélve róla, hogy mit csinál?
-Ezt nem tudom -felelte a nõ. -Én csak azt tudom, amit láttam. Hantoltassa ki, Mr.
Rhinehart! Azt hiszem, rá fognak jönni, hogy nem õt temették el.

***

Szerda délután 3:20-kor Joshua a megyei repülõtéren landolt Napa város határában.
Ötvenötezres népességével Napa korántsem nevezhetõ nagyvárosnak, de annyira belesimult
a borvidék környezetébe, hogy kisebbnek és hangulatosabbnak nézett ki, mint valójában; ám
Joshua számára, aki rég hozzászokott már St. Heléna csendjéhez, Napa ugyanolyan zavaróan
hangos hely volt, mint San Francisco.

A kocsija ott volt a parkolóban, ahol reggel hagyta. Nem haza vagy az irodájába ment,
hanem egyenesen Bruno Frye házába hajtott.
Joshuát mindig lekötötte a táj hihetetlen természeti szépsége. De ma nem. Most nem is
figyelt rá, amíg meg nem pillantotta a Frye birtokot.

Az Árnyas Fa Borászat, a Frye család birtoka és vállalkozása részben termékeny síkvidék
volt; a birtok nagyobbik része a völgy nyugati lankáin terült el. A borászat, a kiterjedt
pincerendszer és a többi épület-mindegyik homokkõbõl, vörösfenyõbõl és tölgybõl készült,
ezért úgy néztek ki, mintha a földbõl nõttek volna ki -egy tágas fennsíkon terült el a birtok

legnyugatibb részében. Mindegyik ház keletre nézett, a szemközti völgyre, a szõlõskertekre,
amelyeknek a háta mögött ott állt egy ötven méter magas sziklaszirt, ezt még a távoli idõben
egy földmozgás szakította el a távolabbi Mayacama hegység szirtjeirõl.

A szikla fölött a hegycsúcson állt a ház, amelyet Leo Frye, Katherine apja épített a
borvidékre érkezése után 1918-ban. Leo komor, porosz ember volt, aki mindennél
nagyobbra értékelte a nyugalmat és a magányt. Olyan helyet keresett, ahonnan gyönyörû a
kilátás, és ahol teljes a magány. A szirtfok tökéletesen megfelelt igényeinek. Bár Leo már
1918-ban özvegyember volt, és csak egy kisgyereke volt, valamint nem is tervezte, hogy
újranõsül, mégis egy nagy tizenkét szobás viktoriánus házat épített a hegyre, kiugró
ablakokkal, tornyokkal és mindenféle építészeti rafinériával. A ház a borászatra nézett, amely
késõbb készült el, és csak kétféle módon lehetett megközelíteni. Épült egy függõvasút, a
négyüléses gondolát villanymotor csörlõzte fel drótkötélen az alsó állomásról (amely a
borászati épület emeletén volt) a felsõre (amely valamivel északabbra volt a háztól a
szirttetõn). A feljutás másik módja egy vas csigalépcsõ volt, amelyet a szikla homlokzatához
erõsítettek. Ezt a háromszázhúsz lépcsõfokot csak a függõvasút meghibásodása esetén
akarták eredetileg használni -és akkor is csak az esetben, ha nem lehetett kivárni, míg
végeznek a javítással. A ház nemcsak teljes magányt biztosított, hanem távol is volt
mindentõl.

Amikor Joshua ráfordult a borászathoz vezetõ hosszú magánútra, megpróbált felidézni
mindent magában, amit Leo Frye-ról tudott. Ez pedig nem volt sok. Katherine csak ritkán
beszélt az apjáról, és Leónak nem voltak barátai.

Mivel Joshua csak 1945-ben érkezett a völgybe, néhány évvel Leo halála után,
személyesen nem találkozhatott vele, de annyi történetet hallott róla, hogy el tudta képzelni
azt a fajta embert, aki vágyott arra az elszigeteltségre, a melyet a ház kínált a sziklán. Leo
Frye hideg, komor, makacs és nagyon éles eszû ember volt, egy ego mániás és vaskezû
autokrata. Olyan, mint egy feudális úr, egy középkori arisztokrata, aki várának vastag falai
mögé zárkózott a mosdatlan tömeg elõl.

Katherine az apja halála után is a házban élt. Brunót a magas szobákban nevelte, távol a
világtól és a többi gyerektõl. Anya és fia együtt élt ott egészen a férfi harmincötödik
születésnapjáig, amikor Katherine meghalt szívbajban.

Joshua végighajtott a makadámon és felnézett a nagy házra, amely lovagvárként uralta a
szirtet.

Furcsa, hogy egy felnõtt ember olyan sokáig az anyjával éljen, mint Bruno tette.
Természetesen sok pletyka keringett a dologról. Általános vélemény volt St. Helénában, hogy
Brunót nem érdeklik a nõk, hogy titokban a fiatal férfiak iránt vonzódik. Feltételezték, hogy
vágyait akkor elégíti ki, amikor San Franciscóba utazik, és távol kerül a szomszédok kandi
tekintetétõl. Bruno esetleges homoszexualitása nem okozott botrányt a völgyben. A
helybeliek nem sokat beszéltek errõl, nem nagyon érdekelte õket. Bár St. Heléna kisváros
volt, a szokásosnál kifinomultabbak voltak az emberek; a borászkodás tette.

Most azonban Joshua elgondolkodott azon, hogy talán a helybeliek tévedtek. A múlt hét
eseményeinek fényében kezdett úgy tûnni, hogy annak az embernek sötétebb és talán
szörnyûbb titka volt, mint a homoszexualitás.

Katherine temetése után a mélyen felzaklatott Bruno kiköltözött a szirti házból. Magával
vitte ruháit, gazdag festmény-és fémszobor gyûjteményét, azokat a könyveket, amelyeket
maga vásárolt; de mindent otthagyott, ami valaha Katherine-é volt. A ruhái ott lógtak a
szekrényben, vagy összehajtogatva a fiókokban. Antik bútorai, festményei, porcelánjai,
kristályai, zenedobozai -mindezeket tisztességes összegért eladhatta volna, ha egy aukciós

házzal tárgyal. De Bruno ragaszkodott hozzá, hogy minden maradjon ott, ahová Katherine
rakta, háborítatlanul. Becsukta az ablakokat, elhúzta a sötétítõ függönyöket, bezárta a
zsalukat az ajtón, az ablakokon, mintha csak kriptának akarta volna berendezni nevelõanyja
emlékére.

Amikor Bruno lakást bérelt, és elkezdte tervezni az új házat a szõlõben, Joshua
megpróbálta megértetni vele, hogy ostobaság volna gazdátlanul hagyni a szirten lévõ házban
lévõ kincseket. Bruno makacsul állította, hogy a ház biztonságos, és világtól való elzártsága
megóvja a betörõktõl -és különben is a betörés szinte ismeretlen dolog a völgyben. A házat
kétféle képpen lehetett megközelíteni -a függõvasúton és a lépcsõn; -mindkettõ mélyen
bent van a birtokon. Különben is csak (jegyezte meg Bruno) õ és Joshua tudja, mekkora érték
van a házban. Bruno tántorítatlan volt; Katherine holmijához nem szabad hozzányúlni;
Joshua ezért -némiképp habozva -engedett ügyfele kívánságának.

Joshua legjobb tudomása szerint senki nem járt a házban az elmúlt öt évben, mióta Bruno
kiköltözött. A függõvasutat karbantartották, pedig csak egyetlen ember, Gilbert Ullman, a
karbantartó utazott rajta, aki az Árnyas Fa borgazdaság teherautóit és mezõgazdasági gépeit
rendben tartotta. Gil dolga volt. hogy idõnként megvizsgálja és kijavítsa a függõvasutat is.
Holnap vagy legkésõbb holnapután Joshuának föl kell mennie a függõvasúttal a szirti házhoz,
ki kell nyitnia minden ajtót és ablakot, hogy kiszellõztessen, mielõtt megérkeznek a becsüsök
Los Angelesbõl és San Franciscóból szombat délelõtt.

Pillanatnyilag Joshuát a legkevésbé sem érdekelte Leo Frye viktoriánus bagolyvára; dolga
Bruno modernebb és sokkal könnyebben megközelíthetõ házába szólította. Mielõtt az út
elérte volna a borgazdaság parkolóját, Joshua lefordult róla bal felé, egy hihetetlenül
keskeny útra, amely délfelé tartott a napsütötte szõlõtõkék között. Elõbb lefelé haladt, majd
felkapaszkodott egy lejtõre, és a borgazdaság épületétõl kétszáz méterre véget ért a
tisztáson, ahol Bruno háza állt. Nagy, egyszintes farmház volt vörösfenyõbõl és homokkõbõl,
az egyik hatalmas tölgy árnyékában a kilenc közül, amely elszórtan állt a kiterjedt birtokon,
amely róluk kapta a nevét.

Joshua kiszállt a kocsiból és felment a ház bejáratához. Csak néhány felhõ szállt a ragyogó
kék égen. A friss szellõ a Mayacamák felõl fenyõillatot hozott magával.

Kinyitotta az ajtót, belépett és megállt az elõszobában; fülelt. Maga sem tudta pontosan,
mire. Talán léptekre számított. Vagy Bruno Frye hangjára. De csend volt.

Végig kellett mennie a házon, hogy eljusson Bruno dolgozószobájába. A berendezés azt
bizonyította, hogy Bruno örökölte Katherine szenvedélyét, hogy szép dolgokat halmozzon
fel. Némelyik falon olyan zsúfoltan lógtak a képek, hogy keretük összeért, és egyikük sem
tudott kiugróan érvényesülni. Mindenütt vitrinek álltak, tele üveg-és bronzszobrokkal,
kristály papírnehezékekkel és prekolumbán tárgyakkal. Mindegyik szobában túl sok volt a
bútor, de mindegyik páratlanul értékes és korára jellemzõ darab volt. A tágas
dolgozószobában a polcokon hat vagy hétszáz könyvritkaság, legtöbbjük bõrkötésben. A
vitrinekben fél tucat értékes elefántcsont faragvány és hat szörnyen drága és hibátlan
kristálygömb; a legkisebb narancsméretû, a legnagyobb, mint egy kosárlabda -a többiek
mérete eközött változott.

Joshua elhúzta a függönyt, hogy beengedjen egy is fényt; felkapcsolta a bronzlámpát és
leült a modern forgószékbe a hatalmas XVIII. századi angol íróasztal mögé. Zakója belsõ
zsebébõl elõhúzta a furcsa levelet, amelyet a bank letéti kazettájában találtak. Pontosabban
annak fénymásolatát, mert az FBI-os Warren Sackett ragaszkodott hozzá, hogy magával vigye
az eredetit. Joshua a szemügyre vette a levelet, aztán az alacsony gépasztal felé fordult,

közelebb húzta magához, befûzött a gépbe egy papírt és gyorsan legépelte a levél elsõ
mondatát.

Anyám, Katherine Anne Frye öt évvel ezelõtt meghalt, de állandóan visszajár és mindig új
alakban...

A másolatot a próba mellé tartotta, és összehasonlította õket. Ugyanaz a betûtípus.
Mindkét változatban az „e" hurka tele volt festékkel, mert a gépet nem tisztogatták meg
alaposan. Ugyanez volt a helyzet az „a"-val is, és a „d" valamivel feljebb ütött a többi
betûnél. A levelet tehát Bruno Frye dolgozószobájában írták, Bruno Frye írógépén.

A hasonmásnak, aki múlt csütörtökön a bankban járt, ezek szerint kulcsa van a házhoz. De
hogy jutott hozzá? A legnyilvánvalóbb megoldás, hogy maga Bruno adta neki, ami azt jelenti,
hogy õ bérelte föl a hasonmást.

Joshua hátradõlt a székben, a levél másolatára meredt, és úgy robbantak az újabb és
újabb kérdések a fejében, mint valami tûzijáték. Miért érezte szükségét Bruno, hogy
hasonmást szerzõdtessen? Mikor talált rá erre az alakra? Mennyi ideje dolgozhat neki? És
mit csinál? És vajon hányszor beszélt õ, vagyis Joshua ezzel a hasonmással, abban a hitben,
hogy Frye-jal tárgyal? Talán többször is. Sõt, nem kizárt, hogy többször, mint az igazi Bruno
Frye-jal. Ezt már sosem deríti ki. Vajon itt volt a hasonmás a házban csütörtökön is, amikor
Bruno meghalt Los Angelesben? Minden bizonnyal. Végül is itt gépelte a levelet, amelyet
aztán a kazettában hagyott, tehát itt hallott hírt a dologról. De hogy tudta meg ilyen
gyorsan? Bruno tetemét egy telefonfülke mellett találták meg... Lehetséges, hogy Bruno
utolsó tette az volt, hogy telefonált a hasonmásának? Igen. Lehetséges. Sõt, valószínû. Meg
kell vizsgálni a telefontársaság nyilvántartását is. De vajon mirõl beszélt a két ember,
miközben az egyik haldoklott? El lehet azt képzelni, hogy közös a pszichózisuk, hogy
Katherine visszajár a sírból kísérteni?

Joshua megborzongott.

Összehajtogatta a levelet és visszatette a zsebébe.

Most elõször vette észre, milyen sötétek is ezek a szobák -telezsúfolva bútorokkal, az
ablakokon nehéz drapériák, a padlón sötét szõnyegek. Hirtelen sokkal zártabb világnak
érezte a házat, mint Leo csúcson álló bagolyvárát.

Zajt hallott a szomszéd szobából.

Joshua dermedten kerülte meg az íróasztalt. Fülelt. -Képzelõdöm -mondta magának,
próbált megnyugodni.

Gyorsan végigment a házon a kijárathoz, és rájött, hogy valóban csak képzelõdött. Nem
támadt rá senki. Ennek ellenére, amikor kilépett és bezárta maga mögött az ajtót,
fellélegzett.

Már a kocsiban ült és St. Helena-i irodája felé hajtott, amikor újabb kérdések jutottak az
eszébe. Ki volt az, aki valójában Los Angelesben meghalt -Frye vagy a hasonmása? Melyikük
járt a First Pacific bankban csütörtökön -az igazi vagy az utánzat? Amíg nem tudja eldönteni
ezt a kérdést, hogy zárhatja le a hagyatéki ügyet? Számtalan kérdése volt és iszonyatosan
kevés biztos válasza.

Amikor néhány perc múlva leparkolt az irodája mögött, rájött, hogy komolyan mérlegelnie
kell Mrs. Willis tanácsát. Lehet, hogy fel kell nyitni Bruno Frye sírját, hogy eldöntsék, kit is
temettek oda.

***

Tony és Hilary földet ért Napában, kocsit béreltek, és szerda délután 4:20-kor már ott is
voltak a serif irodájában. A hely korántsem volt olyan álmos, mint amilyennek a megyei serifi
hivatalokat szokták ábrázolni a tévében. Két fiatal serif helyettes és két irodista szorgalmasan
rendezgette a dossziékat, végezte a papírmunkát.

A serif titkárnõje és egyben a hivatal recepciósa egy tágas fém íróasztal mögött ült;
írógépe elõtt a névtábláján ez állt: MARSHA PELETRINO. Komoly arcú, makulátlanul öltözött
nõ volt, de a hangja lágy volt és szexi. Hasonlóképpen a mosolya is sokkal kedvesebb, mint
Hilary gondolta volna.

Amikor Marsha Peletrino kinyitotta az ajtót a recepciós terület és a serif irodája között, és
bejelentette, hogy Tony is Hilary szeretne vele beszélni -Laurenski azonnal tudta, kikrõl van
szó, és nem is kísérelte meg letagadtatni magát, ahogy képzelték. Kijött az irodájából, és
zavartan a kezét nyújtotta. Látszott rajta, nem örül, hogy magyarázatot kell adnia, miért
igazolt alibit Bruno Frye számára múlt csütörtök este; de leplezetlen zavara ellenére
beinvitálta õket a szobájába beszélgetni.

Laurenski bizonyos csalódást okozott Hilarynak. Nem volt faragatlan, pocakos, szivarját
rágó, kisvárosi bunkó, akit könnyû az embernek megutálni; akire számított; nem volt az a
fajta hatalmaskodó barom, aki hasra esik a gazdagok elõtt, mint amilyen a kisvárosi kiskirály,
Bruno Frye is lehetett. Laurenski harmincas, magas, szõke fiatalember volt, nyílt tekintetû,
barátságos férfi, aki láthatóan szerette a munkáját és tisztelte a törvényt. A szeme kellemes
emberrõl árulkodott, a hangja meglepõen lágy volt; valahogy Tonyra emlékeztette a nõt. Az
egész serif hivatalban tisztaság uralkodott; a spártai berendezésû szobákban sok munkát
végeztek; és az emberek, akik itt dolgoztak, láthatóan nem cimborák voltak, hanem
lelkiismeretes közhivatalnokok. Egy-két percet töltöttek el a seriffel és Hilary tudta, hogy
nem lesz könnyû megoldást találni a Frye-rejtélyre -mert itt szó sincs egyértelmû és könnyen
leleplezhetõ bûnszövetségrõl.

A serif irodájában leültek egy régi fém padra, amelyet csak a rárakott bársony párnák
tettek kényelmesebbé. Laurenski egy széket húzott a pad elé, lovagló ülésben rátelepedett
és rákönyökölt a háttámlára.

Azonnal lefegyverezte Tonyt és a nõt, hogy menten a lényegre tért.
-Attól félek, hogy nem voltam a hivatásom magaslatán abban az ügyben -mondta. -Nem
hívtam vissza a Los Angeles-i kapitányságot.
-Emiatt is vagyunk most itt -jegyezte meg Tony.
-Ez most... hivatalos látogatás? -kérdezte

Laurenski egy kissé meglepetten.
-Nem -felelte Tony. -Magánemberként jöttem és nem rendõrként.
-Nagyon szokatlan és nyugtalanító élmények értek az elmúlt két napban -magyarázta
Hilary. -Hihetetlen dolgok történtek és reméljük, hogy segít nekünk magyarázatot találni
rájuk.

Laurenski felhúzta a szemöldökét.
-Valami más is azon kívül, hogy Frye önre támadt?
-Mindjárt elmeséljük -felelte Tony. -De elõbb azt szeretnénk tudni, miért nem hívta vissza a
rendõrséget.

Laurenski bólintott, arca elvörösödött.
-Egyszerûen nem tudtam, mit mondjak. Hülyét csináltam magamból, hogy falaztam Fryenak.
Azt hiszem, abban bíztam, hogy lecseng a dolog.

-És miért falazott neki? -kérdezte Hilary.
-Én csak... tudja... én valóban azt hittem, hogy akkor éjszaka otthon volt.
-Beszélt vele? -firtatta Hilary.
-Nem -felelte a serif. Megköszörülte a torkát. -Tudják, amikor aznap este bejött az a hívás,
az éjszakásom beszélt magukkal, Tim Larsson. Õ az egyik legjobb emberem, hét éve
dolgozom vele. Nos... amikor a Los Angeles-iek Bruno Frye miatt kerestek, Tim úgy gondolta,
jobb ha én intézkedem, hiszen Frye a megye egyik legtekintélyesebb polgára. Akkor
este otthon voltam. A lányom születésnapja volt. A családom számára ez ritka alkalom; és
életemben elõször eldöntöttem, nem engedem, hogy a munka beleavatkozzék a
magánéletembe. Olyan keveset vagyok a kölykökkel...
-Értem -felelte Tony. -A megérzésem azt súgja, hogy maga jó munkát végez itt. És
magamról tudom, hogy a jó munka pokoli sokat kíván, jóval többet napi nyolc óránál.
-Inkább tizenkét órát, a hét hat vagy hét napján keresztül -jegyezte meg a serif. -Lényeg az
hozzá, hogy Tim felhívott, én meg azt mondtam neki, hogy intézze csak el. Tudják, olyan
nevetségesnek tûnt az egész dolog. Úgy értem, Frye tekintélyes üzletember, többszörös
milliomos, a csudába is! Miért akarná az egészet eldobni azzal, hogy megerõszakol valakit?
Így aztán azt mondtam Timnek, intézkedjen csak õ, aztán hívjon fel, ha van valami. Mint
mondtam, nagyon jó rendõr. És különben is jobban ismerte Frye-t, mint én. Mielõtt beállt
volna a hivatalhoz, Tim öt évet lehúzott az Árnyas Fa borgazdaságnál. Akkoriban tehát
minden nap találkozott Frye-jal.
-Szóval aznap éjjel Larsson helyettes ellenõrizte Frye alibijét -jegyezte meg Tony.
-Igen. Visszahívott otthon, közölte, hogy Frye itthon van, hogy nem lehet Los Angelesben.
Így aztán felhívtam Los Angelest, és hülyét csináltam magamból.

Hilary a homlokát ráncolta.
-Nem értem. Arra céloz, hogy Larsson hazudott volna önnek?

Laurenski nem akart erre felelni. Felállt és járkálni kezdett, a homlokát ráncolva a padlót
figyelte. Végül megszólalt.
-Én megbízom Tim Larssonban. Mindig is megbíztam. Jó ember. Az egyik legjobb. De erre
nem tudok magyarázatot adni.
-Lehetett valami oka, hogy falazzon Frye-nak? -kérdezte Tony.
-Úgy érti, hogy haverok lettek volna? Nem. Semmi ilyesmi. Tim csak dolgozott Frye-nak. És
nem is kedvelte a pasast.
-Azt állította, hogy látta Frye-t aznap este? -kérdezte Hilary a seriftõl.
-Akkor -felelte Laurenski -feltételeztem, hogy látta. De késõbb Tim közölte, hogy úgy
gondolta: a hangja alapján is azonosítani tudja a férfit, ehhez elég a telefon, és felesleges
átkocsikáznia hozzá a járõr kocsival. Nyilván tudják, hogy Bruno Frye-nak jellegzetes, nagyon
különös hangja volt.
-Szóval Larsson akár olyan valakivel is beszélhetett, aki falazott Frye-nak és tudta utánozni a
hangját -mondta Tony.

Laurenski odapillantott rá.
-Tim is ezt mondja. Ezzel védekezik. De mégsem stimmel. Ugyan ki lett volna az? És miért
falazott volna egy nemi erõszakhoz és egy gyilkossághoz? És hol van most? Egyébként is Frye
hangját nem olyan egyszerû utánozni.
-Akkor mire gondol? -kérdezte Hilary.

A serif megrázta a fejét.

-Nem tudom, mit gondoljak. Egész héten ezen töröm a fejem. Hinni szeretnék az
emberemnek. De hogy tehetném? Valami van itt... de micsoda? Amíg nem tudom tisztázni a
dolgot, felfüggesztettem Timet fizetés nélkül.

Tony elõbb Hilaryra, aztán a serifre pillantott.
-Ha meghallja, amit elmondunk mindjárt önnek, azt hiszem, képes lesz hinni Larsson
helyettesnek.
-Azonban -tette hozzá Hilary -attól még nem fogja a dolgot logikusabbnak találni. Mi
mélyebben benne vagyunk a dologban, mint ön, mégsem értjük, mi folyik itt.

Hilary részletesen beszámolt Laurenskinek arról, hogy Bruno Frye kedden hajnalban ott
volt a házában, vagyis öt nappal saját halála után.

***

Az irodájában Joshua Rhinehart töltött magának egy pohár Jack Daniel's-t, majd leült,
hogy átnézze azt a dossziét, amelyet Ronald Prestontól kapott San Franciscóban. Többek
között benne voltak a havi elszámolások fotókópiái, valamint minden csekk elõ és
hátoldalának másolatai, amelyeket Frye állított ki. Mivel Frye titokban tartotta ezt a számlát,
egy városi bankban, amellyel semmi más kapcsolatban nem volt, Joshua úgy érezte, hogy a
dokumentumok alapos átvizsgálása fényt vethet a hasonmás személyére is.

Az elsõ három és fél évben a számla aktív volt, Bruno havonta kétszer küldött róla pénzt,
se többször, se kevesebbszer. A csekkek mindig ugyanannak a két embernek mentek -Rita
Yancy és Latham Hawthorne számára, de ezek a nevek nem mondtak semmit Joshuának.

Valami nem részletezett oknál fogva Mrs. Yancy havi ötszáz dollárt kapott. Joshua a
fotókópiákból csak annyit tudott kideríteni, hogy a nõ minden bizonnyal a kaliforniai
Hollisterben él, mert minden egyes részletet egy hollisteri bankba helyeztek letétbe.

A Latham Hawthorne nevére kiállított csekkek azonban soha nem szóltak azonos
összegrõl; a határ kétszáztól öt-hatezer dollárig terjedt. Minden jel szerint Hawthorne San
Franciscóban élt, mert minden csekket ugyanabban a Wells Fargo fiókban helyeztek letétbe.
Hawthorne minden csekkjére rá volt ütve egy gumibélyegzõ:

KIZÁRÓLAG LETÉTBE

Latham Hawthorne

Antikvár könyvkereskedõ és okkultista

SZÁMLÁJÁRA

Joshua egy darabig a harmadik sor utolsó szavára meredt. Okkultista. A szót minden
bizonnyal az „okkult"-ból képezték, és Hawthorne ezzel akarta leírni a hivatását,
pontosabban annak felét -hiszen a régi könyvekkel való kereskedés a másik. Joshua úgy
gondolta, tudja, mit jelent a szó, de egészen biztos azért nem volt benne.

Irodájának két falát is jogi mûvek és kézikönyvek borították. Volt három szótára, ezért
fellapozta az egyikben az „okkultistát". Az elsõ két szótárban nem is szerepelt a szó; a
harmadik azonban olyan meghatározást adott meg, amilyenre nagyjából számított. Az
okkultista olyan személy, aki hisz az „okkult tudományok" rítusaiban és természetfeletti
erejében -ezen tudományok közé tartozik, bár nem kizárólag rájuk korlátozódik, például: a
tenyérjóslás, a fekete és fehér mágia, a démon hit és a sátánizmus. A szótár szerint okkultista
az is, aki a szertartásokkal kapcsolatos kellékeket árulja -könyveket, jelmezeket, kártyákat,
varázsszereket, kegytárgyakat, ritka füveket, gyertyákat és ilyesmiket.

A Katherine és saját halála között eltelt öt évben Bruno Frye több mint százharmincezer
dollárt utalt át Latham Hawthorne számlájára. Az átutalásokon nem szerepelt utalás, hogy
milyen ellenszolgáltatást kapott a pénzért.

Joshua újratöltötte a poharát whiskyvel, és visszament az íróasztalhoz.

Az elsõ három és fél évben havonta két csekket állítottak ki Frye titkos számlája terhére,
de az utolsó másfél évben viszont már hármat. Egyet továbbra is Rita Yancynek és Latham
Hawthorne-nak, mint korábban is. A harmadikat azonban Dr. Nicholas W. Rudge nevére. A
doktornak szóló csekkeket a Bank of America San Francisco-i fiókjához, ezért Joshua
feltételezte, hogy az orvos abban a városban él.

Elõbb a San Francisco-i tudakozót hívta, majd a 408-as körzetét, ahová Hollister városa
tartozott. Nem egészen öt perc alatt megkapta Hawthorne, Rudge és Rita Yancy
telefonszámát.

Elõször a nõt hívta föl.

A második csengés után felvették.
-Halló?
-Mrs. Yancy?
-Igen.
-Rita Yancy?
-Úgy van.

A nõnek kellemes, dallamos hangja volt.
-Kivel beszélek?
-A nevem Joshua Rhinehart. St. Helénából keresem. Én vagyok a néhai Bruno Frye
hagyatékának gondnoka.

A nõ nem felelt.
-Mrs. Yancy, olt van még?
-Azt akarja mondani, hogy meghalt? -kérdezte a nõ.
-Nem tudott róla?
-Honnan tudtam volna róla?
-Megírták az újságok.
-Sosem olvasok újságot -felelte a nõ. A hangja megváltozott. Már nem volt kellemes;
kemény volt és hideg.
-A múlt csütörtökön halt meg -magyarázta Joshua.

A nõ hallgatott.
-Jól van, asszonyom? -kérdezte.
-Mit akar tõlem?
-Nos, mint a hagyaték gondnoka, kötelességem tisztázni, hogy Mr. Frye minden tartozását
kifizessék, mielõtt az örökséget szétosztanák az örökösök között.
-És?
-Úgy látom, Mr. Frye havi ötszáz dollárt fizetett önnek és úgy gondoltam, hogy ez a valami
törlesztés lehet.

A nõ nem felelt.

Joshua hallotta a lélegzését.
-Mrs. Yancy?
-Nem tartozik nekem egy centtel sem -felelte a nõ.
-Ezek szerint nem tartozást törlesztett?
-Nem -felelte a nõ.
-Netán dolgozott neki valamilyen minõségben?

A nõ habozott, aztán klikk.
-Mrs. Yancy?

Nem volt válasz, csak a távolsági beszélgetés sziszegõ hangja, a távoli statikus sercegés.
Joshua újra tárcsázta a számot.
-Tessék -szólt bele a nõ.
-Én vagyok az, Mr. Yancy. Minden bizonnyal megszakadt a vonal.

Klikk!

Joshua mérlegelte, ne hívja-e föl harmadszor is, de úgy döntött: a nõ csak megint letenné.
A nõ ügyetlenül viselkedett. Minden bizonnyal volt valami titka, valami közös titka Brunóval,
és most ezt akarja elhallgatni Joshua elõl. De így csak a kíváncsiságát szította fel. Minden
eddiginél biztosabb volt benne, hogy ezek az emberek, akik a San Francisco-i bankszámláról
kapták a pénzüket, olyasmit tudnak neki mondani, ami magyarázatot ad a Frye-féle
hasonmás létezésére. Ha rá tudja venni õket, hogy beszéljenek, viszonylag gyorsan végezni
tud a hagyatéki üggyel. Amikor letette a kagylót, megszólalt:
-Nem ússza meg ilyen könnyen, kedves Rita.

Másnap majd elrepül Hollisterbe és személyesen áll a nõ elé.
Ezután Dr. Nicholas Rudge számát hívta, de csak az üzenetközvetítõ szolgálatot kapta meg
-ezért üzenetet hagyott, és megadta mind lakása, mind irodája számát.

A harmadik hívásával sikerült aranyra bukkannia, bár nem tudott meg olyan sokat,
amennyit szeretett volna. Latham Hawthorne otthon volt, és szívesen beszélt. Az
okkultistának orrhangja volt, mintha valaki egy kissé arisztokratikus brit akcentussal
beszélne.
-Számos könyvet adtam el neki -felelte Joshua kérdésére.
-Csak könyveket?
-Pontosan.
-Nagyon sok pénz ez kizárólag könyvekért.
-Kiváló kuncsaft volt.
-De százharmincezer dollár?
-Elosztva öt évre.
-Ennek ellenére...
-Többségében ritkaságokról volt szó, ezt meg kell értse.
-Hajlandó volna visszavásárolni õket a hagyatékból? -kérdezte Joshua, mert így akarta
eldönteni, õszinte-e ez az ember.
-Visszavásárolni? Óh, igen, kész örömmel. A legnagyobb örömmel.
-Mennyiért?
-Nos, ezt nem tudom addig megmondani, amíg nem látom õket.
-Azért csak próbálkozzék! Mennyiért?
-Nézze, ha a kötetek el vannak használódva -szétesett a kötés, szakadtak a lapok, pecsétes
lett, mit tudom én -, akkor egész más a leányzó fekvése.
-Mondjuk, hogy makulátlan állapotban vannak. Akkor mennyit ajánlana?
-Ha olyan állapotban vannak, amilyenben én adtam el õket Mr. Frye-nak, akkor kész vagyok
egy kicsivel többet ajánlani annál, amennyit eredetileg fizetett értük. A gyûjteményében
számos cím igen nagy értéket képvisel.
-Nos, mennyi? -kérdezte Joshua.
-Maga nagyon kitartó ember.
-Ez az egyik nagy erényem. Nos, mondja, Mr. Hawthorne! Nem kérem, hogy kötelezõ
érvényû ajánlatot tegyen. Csak egy becsült összeget.

-Nos, ha a gyûjteményben valóban megvan minden cím, amelyet tõlem vásárolt, és ha
valóban kitûnõ állapotban vannak... nézzük csak... szerény hasznomat sem számításon kívül
hagyva... úgy kétszázezer dollárra gondolnék.
-Ugyanazokat a könyveket hetvenezerrel többért vásárolná vissza, mint amennyit Frye
fizetett érte?
-Ez csak durva becslés, uram.
-Jelentõs mértékû értéknövekedés.
-Nos, ennek a témakör az oka -felelte Hawthorne. -Nap, mint nap, egyre többen
érdeklõdnek a kérdés iránt.
-És mi ez a terület? -kérdezte Joshua. -Miféle könyveket gyûjtött?
-Ön nem látta õket?
-Azt hiszem, a dolgozószobájában vannak a könyvespolcon -felelte Joshua. -Sokuk nagyon
réginek látszik, soknak van bõrkötése. Nem sejtettem, hogy bármi szokatlan volna
körülöttük. Nem volt idõm közelebbrõl is megnézni õket.
-Okkult könyvekrõl van szó -magyarázta Hawthorne. -Én ugyanis csak olyan könyvekkel
kereskedem, amelyek az okkultizmussal foglalkoznak, annak minden megnyilvánulásával.
Ezeknek a könyveknek bizonyos százaléka tiltott anyag; az egyház vagy az állam annak idején
indexre tette, és a modern idõkben nem nyomták õket újra. De vannak kis példányszámú
könyvek is. Több mint kétszáz stabil vásárlóm van. Egyikõjük egy San José-i úriember, aki
kizárólag csak a hindu miszticizmussal kapcsolatos munkákat gyûjti. Egy asszony Marin
megyében hatalmas könyvtárat gyûjtött össze a sátánizmusról, köztük olyan címek is,
amelyek csak latinul vannak. Egy seattle-i nõ pedig gyakorlatilag minden olyan könyvet
megvásárol, amit a testen kívüli élményrõl kinyomtattak. Ki tudom elégíteni az ízlését. Nem
csupán magamnak hízelgek, amikor azt mondom, hogy én vagyok a legbecsültebb és
legmegbízhatóbb okkultista könyvkereskedõ az egész országban.
-De minden bizonnyal nem minden vásárolója költ annyit, mint Mr. Frye tette.
-Óh, természetesen nem. Csak ketten-hárman, akiknek hozzá hasonlóan megvan hozzá a
pénzük. De több tucat olyan ügyfelem van, aki évente legalább tízezer dollárt költ el nálam.
-Ez hihetetlen... -jegyezte meg Joshua.
-Nem különösebben -felelte Hawthorne. -Ezek az emberek úgy érzik, hogy valami nagy
felfedezés közelébe kerültek, hogy megismerjenek valami kolosszális titkot, az élet rejtélyét.
Néhányuk a halhatatlanságot keresi. Mások viszont varázslásokra, rítusokra kíváncsiak,
amelyek révén vagyonhoz juthatnak vagy korlátlan hatalomhoz mások felett. Ha õszintén
elhiszik, hogy egy kevéske tiltott tudás segít nekik megszerezni, amit akarnak, gyakorlatilag
bár-mi árat képesek megadni, hogy ezt a tudást megszerezzék.

Joshua megfordult forgószékében és kinézett az ablakon. Nyugat felõl alacsonyán szálló,
szürke felhõk gyülekeztek a Mayacama hegység felett, és behúzódtak a völgy felé.
-Az okkultnak pontosan milyen aspektusa érdekelte Mr. Frye-t? -kérdezte.
-Kétfajta könyvet gyûjtött, amelyek lazán kapcsolódtak ugyanahhoz az általános kérdéshez felelte
Hawthorne. -Elbûvölte a lehetõség, hogy kommunikálni lehet a halottakkal.
Szeánszok, asztaltáncoltatás, szellemhangok, ektoplazmatikus jelenések, éterikus felvételek
felerõsítése, az automatikus írás, ilyesmik. De a leginkább az élõ halottakkal kapcsolatos
irodalom érdekelte.
-A vámpírok? -kérdezte Joshua és eszébe jutott az a furcsa levél a bank páncéltermében.
-Igen -felelte Hawthorne. -Vámpírok, zombik, efféle lények. Nem gyõztem szállítani az errõl
szóló könyveket. Természetesen nem a horror történetek érdekelték, az olcsó

szenzációhajhászás. Csak komoly tanulmányokat vásárolt -és bizonyos fajta ezoterikus
anyagot.
-Mint például?
-Nos... az ezoterika kategóriájában... hatezer dollárt adott Christian Mardsen kézzel írott
naplójáért.
-Ki ez a Christian Mardsen? -kérdezte Joshua.
-Tizennégy éve Mardsent letartóztatták kilenc ember meggyilkolásáért, akikkel San
Franciscóban és környékén végzett. A sajtó elkeresztelte a Golden Gate vámpírjának.
-Óh, igen -jegyezte meg Joshua. -Emlékszem a sajnálatos esetre. Sötét dolog volt

A szürke felhõk rendíthetetlenül közeledtek St. Heléna felé.
-Mardsen naplót vezetett egy évig tartó gyilkosság sorozata alatt -magyarázta Hawthorne. -
Bizarr egy írás. Azt hitte, hogy egy Adrián Trench nevû halott ember akarja elragadni tõle a
testét, hogy az õ révén visszatérhessen az életbe. Mardsen komolyan úgy érezte, hogy
állandó, kétségbeesett harcot vív a teste feletti ellenõrzésért.
-És amikor ölt, akkor tulajdonképpen nem is õ ölt, hanem Adrián Trench.
-Ezt írta a naplójában -jegyezte meg Hawthorne.
-Valami oknál fogva, amire soha nem derült fény, Mardsen azt hitte, hogy Adrián Trench
gonosz szelleme mások vérét követeli, hogy uralma alatt tudja tartani Mardsen testét..
-Elég zûrzavaros história, mindenesetre meggyõzte az orvos szakértõket -jegyezte meg
cinikusan Joshua.
-Mardsent valóban elmegyógyintézetbe zárták -folytatta Hawthorne. -Hat évvel késõbb ott
is halt meg. De nem színlelte az õrültséget, hogy elkerülje a börtönt. Õ valóban azt hitte,
hogy Adrián Trench szelleme ki akarja vetni õt a saját testébõl.
-Skizofrénia.
-Talán -értett egyet Hawthorne. -De nem hiszem, hogy ki kellene zárnunk a lehetõségét
annak, hogy Mardsen épelméjû volt, és mindössze beszámolt egy valódi paranormális
jelenségrõl.
-Hogy? Mit mondott?
-Csak arra utalok, hogy Christian Mardsen így vagy úgy valóban olyan ember lehetett, akit
megszálltak a szellemek.
-Ezt nem gondolja komolyan -tiltakozott Joshua.
-Hogy Shakespreare-rel éljek, némiképp szabadon: „több dolgok vannak földön és égen,
Horatio", mint amennyit ésszel föl tud fogni az ember.

Az iroda ablakán túl egyre gyülekeztek a fekete fellegek, s St. Helénára korábban leszállt
az alkony.

Joshua figyelte, ahogy lassan eltûnik a fény, aztán megszólalt:
-Miért kellett annyira Mr. Frye-nak Mardsen naplója?
-Úgy vélte, hogy hasonló élményei voltak, mint Mardsennek -felelte Hawthorne.
-Úgy érti, Bruno azt hitte, hogy valami halott el akarja tõle ragadni a testét?
-Nem -felelte Hawthorne. -Õ nem Mardsennel, hanem Mardsen áldozataival azonosult.
Mr. Frye azt hitte, hogy az anyja -ha jól emlékszem, Katherinenek hívták -visszatért a
halottaiból valaki más testében, és arra készült, hogy végezzen vele. Abban reménykedett,
hogy a Mardsen-napló valami támpontot ad neki, hogyan tudja megvédeni magát.

Joshua úgy érezte, mintha jeges vizet injekcióztak volna a vénájába. -Bruno soha nem
beszélt nekem errõl.
-Óh, nem verte nagydobra -mondta Hawthorne. -Minden bizonnyal én vagyok az egyetlen
ember, akinek beszélt errõl. Bennem megbízott, mert megértettem az okkult dolgok iránti

érdeklõdését. De még így is csak egyszer hozta szóba. Nagyon szenvedélyesen hangoztatta,
hogy a nõ visszatért a halálból, és nagyon meg volt rémülve, hogy áldozatul eshet neki.
Késõbb azonban mintha megbánta volna, hogy beszélt nekem róla.

Joshua fölegyenesedett a széken, a hideg futkározott a hátán.
-Mr. Hawthorne, a múlt héten Mr. Frye megpróbált megölni egy nõt Los Angelesben.
-Igen, tudok róla.
-Azért akarta megölni, mert azt hitte, hogy az anyja az, új alakban.
-Valóban? Nagyon érdekes!
-De uram! Maga tudta, mit forgat a fejében. Miért nem tett valamit?

Hawthorne továbbra is hûvös maradt és kimért.
-Mit tehettem volna?
-Szólhatott volna a rendõrségnek! Akkor kihallgatták volna, és eldöntötték volna, hogy
szüksége van-e orvosi kezelésre.
-Mr. Frye nem követett el bûntényt -felelte Hawthorne. -És különben is, maga abból indul
ki, hogy õrült volt, én azonban nem mondtam ilyet.
-Maga tréfál! -jegyezte meg hitetlenkedve Joshua.
-Korántsem. Talán valóban visszatért Frye anyja, hogy végezzen vele. És ez lehet, hogy
sikerült is neki.
-Az Isten szerelmére, az a nõ Los Angelesben nem volt az anyja!
-Lehet -mondta erre Hawthorne. -De lehet, hogy mégis.

Bár Joshua még mindig nagy karosszékében ült, amely stabilan állt a padlón; hirtelen
mégis mintha kizökkent volna az egyensúlyából. Kulturált, kellemes embernek képzelte
Hawthorne-t, aki elsõsorban a haszon miatt választotta meglehetõsen szokatlan hivatását.
Most azonban kezdte úgy érezni, hogy ez a kép teljességgel hamis. Lehet, hogy Latham
Hawthorne maga is ugyanolyan bizarr figura, mint az áruk, amelyekkel kereskedik.
-Mr. Hawthorne, ön minden bizonnyal nagyon sikeres üzletember. Úgy érzem, hogy nagyon
mûvelt is. Mindenesetre sokkal kulturáltabbnak érzem, mint sok embert, akikkel manapság
találkozom. Mindezek fényében nehéz elképzelnem, hogy hitelt az olyan dolgoknak, mint a
szeánszok, a miszticizmus, vagy az élõ holtak.
-Én semmi elõl sem zárkózom el -felelte Hawthorne. -Sõt, azt hiszem, hogy az én hitem
sokkal kevésbé meglepõ, mint az ön makacs elzárkózása. Nem tudom felfogni, hogy egy
intelligens ember ne fogadja el, hogy számos világ létezik még a miénken túl, hogy van más
valóság is a miénken kívül.
-Óh, tudom én, hogy a világ tele van rejtélyekkel és mi csak egy részét érzékeljük a
valóságnak -felelte Joshua. -Errõl nincs köztünk vita. Ugyanakkor az is a véleményem, hogy
utóbb tisztábban fogunk látni, sok rejtélyre magyarázatot adnak a tudósok, a ráció emberei és
nem mindenféle varázslók, akik tömjént égetnek és mindenféle halandzsa szövegeket
kántálnak.
-Én nem hiszek a tudományban -felelte Hawthorne. Az én istenem a sötétség istene. És
hamarosan eljön az idõ, amikor õ lesz a világ ura... Már latjuk az elõjeleit.

Hawthorne nyugodtan, kellemes hangon beszélt, mintha csak az idõjárásról
beszélgetnének.

Joshua nem talált szavakat. A Hawthorne szavaiban tomboló õrület ellenére logikusnak,
ésszerûnek tûnt, ahogy beszélt. Nem kiabált, nem visítozott. Hisztériának nyoma sem volt a
hangjában. Joshuát sokkal jobban zavarta az okkultista kifelé sugárzott nyugalma, mintha
habzó szájjal vicsorgott volna. Olyan volt, mint amikor az ember megismerkedik valakivel egy

partin, megkedveli, aztán hirtelen rájön, hogy a másik maszkot visel és a maszk alatt maga a

halál vicsorog rá. Az átlagember álcáját magára öltõ démon. Poe rémálmának valóra válása.
Joshua megborzongott.
Hawthorne folytatta:

-Megbeszélhetünk egy találkozót? Türelmetlenül várom, hogy alkalmam legyen
megszemlélni a könyvgyûjteményt, amelyet Mr. Frye tõlem vásárolt. Bármikor el tudok
utazni önhöz. Melyik nap felelnek meg önnek a legjobban?

Joshua nem vágyott ezzel az emberrel találkozni, nem hogy még üzletet is kötni vele. Úgy
döntött, elhárítja, míg a többi becsüs nem látja a könyveket. Hátha azokat is érdekli, és jó
árat kínálnak értük. Akkor nem kell Latham Hawthorne-nal érintkeznie.
-Erre majd alkalom adtán visszatérünk-mondta. -Egyelõre más dolgom van. Meglehetõsen
nagy hagyatékról van szó. Hetekbe telik, míg sínre tudom tenni a dolgot.
-Várom a hívását.
-Két dolog, mielõtt még letenné... -jegyezte meg Joshua.
-Igen?
-Nem mondta önnek Mr. Frye, hogy miért retteg annyira az anyjától?
-Nem tudom, mit tett vele a nõ -felelte Hawthorne -, de teljes szívébõl gyûlölte. Soha nem
láttam még ilyen fekete, mondhatnám, vegytiszta gyûlöletet emberben, amikor arról a nõrõl
beszélt.
-Én mindkettõjüket ismertem -mondta Joshua.
-Sosem láttam ennek jelét közöttük. Sõt, én azt hittem, ajnározza az anyját.
-Akkor minden bizonnyal titkolt gyûlöletrõl volt szó, amelyet hosszú ideje dédelgetett
magában -jegyezte meg Hawthorne.
-Vajon mit tehetett vele az asszony?
-Mint mondottam, nekem soha nem beszélt errõl. De biztos volt valami mögötte, ha arra is
képtelen volt, hogy beszéljen róla. Azt mondta, két dolog van. Mi a másik?
-Beszélt önnek valaha Bruno dublõrrõl?
-Dublõrrõl?
-Hasonmásról. Aki ugyanúgy nézett ki, mint õ.
-Tekintve, hogy milyen termetes ember volt és hogy milyen sajátos a hangja, nehéz lehetett
hasonmást találnia.
-Minden bizonnyal sikerült neki. Most azt próbálom kideríteni, miért volt erre szüksége.
-Ez a hasonmás nem tudja magának megmondani? O biztosan tudja, miért fogadták föl.
-Nem találom sehol.
-Értem -felelte Hawthorne. -Nos, Mr. Frye soha nem beszélt róla. De most jut eszembe...
-Igen?
-Egy szempontból logikus volna, hogy hasonmást keressen.
-Mi volna az? -kérdezte Joshua.
-Hogy megtévessze az anyját, amikor visszajön a sírból érte.
-Hát persze! -jegyezte meg szarkasztikusan Joshua. -Milyen ostoba is vagyok, hogy nem
gondoltam erre!
-Félreért -mondta Hawthorne. -Tudom, hogy maga szkeptikus. Én nem azt mondom, hogy
valóban vissza is jár. Ezt kellõ információ hiányában nem tudom eldönteni. De Mr. Frye
eltántoríthatatlanul meg volt gyõzõdve róla, hogy az asszony visszajár. Lehet, hogy dublõrt
szerzõdtetett, ami bizonyos védelmet jelenthetett neki.

Joshuának el kellett ismernie, hogy Hawthorne elképzelése több mint logikus.

-Szóval ön szerint azt úgy a legkönnyebb kideríteni, ha beleképzeljük magunkat Frye helyébe
és megpróbálunk úgy gondolkodni, ahogyan õ, vagyis egy paranoid skizofrén.
-Feltéve ha valóban az volt -válaszolt Hawthorne. -Mint mondottam, nem zárkózom el
semmitõl.
-Én viszont mindenben kételkedem -mondta Joshua. -Nos... köszönöm, hogy idõt szakított
rám, Mr. Hawthorne.
-Kérem. És várom a hívását.

Arra várhatsz, barátom... -gondolta Joshua.

Miután letette a kagylót, felállt, odalépett az ablakhoz és kinézett a völgyre. A szürke
felhõk már teljesen árnyba borították a tájat. A nappal mintha túl gyorsan átadta volna a
helyét a sötétségnek; a feltámadt szél nekifeszült az üvegnek és Joshua úgy érezte, hogy az
õsz ugyanezzel a szokatlan sietséggel engedi át a terepet a télnek. Az este sokkal inkább egy
januári estére emlékeztetett, semmint egy október eleire.

Joshua gondolataiban ott visszhangzott Latham Hawthorn jóslata, mintha valami szörnyû
pók font volna fekete hálót: Hamarosan eljön az idõ, Mr. Rhinehart. Már látjuk az elõjeleit.

Az utolsó tizenöt évben a világ mintha elszabadult volna, mint egy autó, amelynek
tönkrement a fékje. Egyre több lett a furcsa ember. Mint Hawthorne. Vagy nála is
rosszabbak. Sokkal rosszabbak. Sokuk politikus volt, mert a sakálok ezt a munkát kedvelik, a
hatalmat a többi ember felett...

Vajon a Föld végnapjait éljük? -kérdezte magától Joshua. Közeleg Armageddon?

Baromság! -felelt saját kérdésére. Saját halandóságod viszed át a világra, öreg.
Elvesztetted Corát, egyedül maradtál, és hirtelen rájössz, hogy öregszel, hogy lepereg az
idõd. És most az a hihetetlenül nagyszabású, ego mániás gondolatod támad, hogy az egész
világ elpusztul, ha meghalsz. De csak a személyes végítéleted napja közeleg! -mondta
magának. A világ fennmarad, ha elmúlsz. Sokáig, nagyon sokáig fennmarad...

Igazában azonban nem volt biztos ebben. A levegõ mintha tele volna vészjósló
áramlatokkal.

Valaki kopogott az ajtaján. Karen Farr volt az, szorgalmas fiatal titkárnõje.
-Nem is vettem észre, hogy még itt van! -nézett rá Joshua. Az órájára pillantott. -Majdnem
egy órája letelt a munkaideje!
-Hosszú ebédszünetet tartottam. És utol kellett érnem magam néhány dologban.
-Valóban a munka az élet lényege, kedvesem. De felesleges minden idejét a munkának
áldoznia! Menjen haza, majd holnap befejezi.
-Tíz perc és végzek -mondta a nõ. -És épp most érkezett két ember, önnel szeretnének
beszélni.
-Nem volt semmi megbeszélve.
-Los Angelesbõl jöttek. A férfit Tony Clemenzának hívják, a nõt pedig, aki vele jött, Hilary
Thomasnak. Õ az a nõ, aki...
-Tudom, ki az -felelte Joshua döbbenten. -Legyen szíves, azonnal kísérje be õket!

Kilépett az íróasztal mögül, és látogatóit a szoba közepén fogadta. A bemutatkozás kissé
félszegre sikerült, de Joshuának gondja volt rá, hogy vendégei kényelmesen
elhelyezkedjenek; itallal kínálta õket, Jack Daniel's-t töltött mindhármuknak, majd széket
húzott a kanapé elé és õ is leült.

Tony Clemenzát elsõ látásra szimpatikusnak találta. Tetszett neki a férfi nyugodt
önbizalma, szakértelme.

Hilary Thomasból ugyanaz az önbizalom és értelem sugárzott, mint Clemenzából. És
szívfájdítóan gyönyörû volt.

Egy darabig egyikük sem tudta, mit is mondjon. Némán méregették egymást, és
whiskyjüket kortyolgatták.

Joshua szólalt meg elõször.
-Soha nem hittem a természetfelettiben, de istenemre mondom, most mégis valami elõjelet
érzek. Minden bizonnyal nem azért jöttek idáig, hogy a múlt szerdáról és csütörtökrõl
beszéljenek, nem igaz? Valami történt azóta is...
-Sok minden -felelte Tony. -És egyiknek sincs logikus magyarázata.
-Laurenski seriff küldött minket önhöz -közölte Hilary.
-Reméljük, válaszokat tud nekünk adni néhány kérdésre.
-Magam is válaszokat várok -felelte Joshua.

Hilary fölvetette a fejét és kíváncsian nézett Joshuára.
-Azt hiszem, nekem is baljós elõérzeteim vannak -mondta. -Itt is történt valami, nem igaz?

Joshua belekortyolt az italába.
-Ha babonás volnék, akkor minden bizonnyal azt mondanám... hogy valahol... egy halott
járkál az élõk világában.

Odakint az égboltról eltûnt a nappal utolsó fénye is. A szénfekete éjszaka elfoglalta a
völgyet. A hideg szél megpróbált bejutni az üvegtáblák mögé; sziszegett, nyögött. De Joshua
irodáját új melegség árasztotta el; mert az ügyvédet, Hilaryt és Tonyt összekapcsolta a közös
tudás -Bruno Frye esetleges feltámadásának hihetetlen rejtélye...

***

Bruno Frye a kék furgon hátuljában aludt egy szupermarket parkolójában egészen délelõtt
tizenegyig, amikor a rémálomra riadt föl, melyet vad, fenyegetõ, de érthetetlen suttogás
követett. Egy darabig csak ült az áporodott levegõjû, sötét raktérben; átölelte magát és olyan
kétségbeejtõen magányosnak és elhagyottnak érezte magát, hogy nyöszörögve sírt, mint egy
kisgyerek.

Meghaltam -gondolta. -Halott vagyok. Az a ribanc megölt. Halott vagyok. Az a rohadt,
büdös ribanc kést vágott a hasamba.

Ahogy a sírása abbamaradt, furcsa, nyugtalanító gondolata támadt: -De nem haltam
meg... különben hogy ülhetnék most itt? Hogy élhetek és lehetek halott egyszerre?

Két kezét a hasára szorította. Nem érzett érzékeny pontot, se késszúrást, se sebhelyet.

Hirtelen kitisztultak a gondolatai. Mintha köd szállt volna fel az elméjérõl, és egy pillanatra
minden kristálytiszta fényben ragyogott. Hirtelen elgondolkodott, hogy valóban Katherine
tér-e vissza a sírból. Vajon Hilary Thomas nem egyszerûen csak Hilary Thomas, és nem
Katherine Anne Frye? Vajon megõrült, és ezért akarja megölni? És a többi nõ, akiket az
elmúlt öt évben megölt -vajon azok csak testek voltak, amelyekbe Katherine rejtõzött? Vagy
valódi emberek voltak, ártatlan nõk, akik nem érdemeltek volna halált?

Bruno csak ült döbbenten a furgon padlóján, ahogy a dolgokat ebbõl az új szempontból
értékelte.

És a suttogás, amely minden éjjel az álmába lopódzik, az a szörnyû suttogás, amely
megrémiszti...

Hirtelen úgy érezte, hogy ha erõsen koncentrálna, ha alaposabban belekotorna gyerekkori
emlékeibe, rájönne, mi ez a suttogás, -hogy mit jelent. Eszébe jutott a nehéz, kétszárnyú fa
ajtó, amelyet a földbe süllyesztettek. Emlékezett rá, hogy Katherine kinyitja az ajtót, és
belöki õt a sötétbe. Emlékezett rá, ahogy döngve becsapódik mögötte az ajtó, emlékezett a
lépcsõkre, amelyek levezettek a föld alá...

Nem!

A fülére tapasztotta a kezét, mintha ugyanolyan könnyen ki tudná rekeszteni a nem kívánt
emlékeket, mint a kellemetlen zajokat.

Ömlött róla a verejték. És csak reszketett, reszketett.
-Nem! -szólalt meg. -Nem, nem, nem!

Mert amióta csak képes visszaemlékezni, ki akarta deríteni, mi ez a suttogás. Vágyott rá,
hogy megtudja, mit mond ez a suttogó hang, hátha ettõl örökre számûzni tudja az álmaiból.
De most, hogy a felismerés küszöbére érkezett, rájött, hogy ez a tudás szörnyûbb és
pusztítóbb, mint a rejtély, és pánikba esve hátat fordított a felismerésnek, mielõtt az
tudatosodhatott volna benne.

A furgon most megint megtelt suttogással, rémisztõ hangokkal, sutyorgással.

Bruno rémülten felsikoltott, és elõre-hátra ringatta magát a kocsi padlóján.

Megint magán érezte azokat a furcsa lényeket, amelyek megpróbáltak felmászni a karjára,
a mellére, a hátára. Ellepni az arcát, bemászni a szájába, rá a nyelvére, felosonni az
orrlyukába.

Bruno visítva, rángatózva, tekergõ testtel csapkodta õket; próbálta leseperni magáról.

De az illúziót a sötétség táplálta, és a kocsiban túl sok volt ahhoz a fény, hogy megragadja
a groteszk hallucináció lényegét. Látta, hogy nincs rajta semmi, és a páni rémület is lassan
lecsillapodott; és otthagyta bénultan.

Percekig csak ült; hátát a furgon falának vetette, verejtékezõ arcát zsebkendõjével
törölgette, miközben szaggatott légzése egyre jobban elcsendesült.

Végül úgy döntött, itt az ideje, hogy elkezdje ismét azt a ribancot keresni. Ott van valahol ott
bujkál és vár valahol a városban. Be kell határolnia, hogy hol, és meg kell ölnie, mielõtt a
nõ végezne vele elõbb.

A tiszta, kétkedõ pillanat elvillant, mint a villám; mintha soha nem is létezett volna.
Elfelejtette kérdéseit, aggályait. Újból halálosan biztos volt benne, hogy Katherine visszatért
a halálból, és meg kell állítania.

Késõbb, miután bekapott egy gyors ebédet, Westwoodba hajtott, és leparkolt az utca
túloldalán Hilary Thomas háza elõtt. Bemászott a rakodótérbe, és a dekoratív kerek ablakból
figyelte a házat.

A ház kocsi feljáróján egy furgon állt. A fehér kocsi oldalán ez állt kék és arany betûkkel:

TAKARÍTÓK HATÁROK NÉLKÜL

HETI TAKARÍTÁS, TAVASZI, ÕSZI NAGYTAKARÍTÁS & PARTIK UTÁNI TAKARÍTÁS

AZ ABLAKMOSÁST IS RÁNK BÍZHATJA!

A házban három fehér formaruhás nõ dolgozott. Számtalanszor fordultak a ház és a
furgon között, felmosó fákat, partvisokat, porszívót, vödröket és rongyokat cipeltek,
mûanyag zsákokban mindenféle törmeléket; de vittek be szõnyegtisztító gépet; kihordták a
bútorok romjait, amelyeket Frye tört szét elõzõ nap hajnalban.

Bár egész délután figyelte a házat, nem látta egyszer sem Hilary Thomast, és
meggyõzõdésévé vált, hogy a nõ nincs a házban. Sõt, úgy képzelte, nem is jön vissza, míg
nem érzi, hogy biztonságban lesz; míg nem tudja, hogy Bruno halott.
-De nem én leszek az, aki meghal -mondta fennhangon, miközben nézte a házat. -Hallasz,
ribanc? Én foglak elkapni elõbb. Mielõtt te kaphatnál el. Levágom azt a kurva fejed.

Végül, nem sokkal öt óra után, a nõk kihordták szerszámaikat; és berakodtak a furgon
hátuljába. Bezárták a házat és elhajtottak.

Bruno követte õket.

Csak õk tudták elvezetni Hilary Thomashoz. A ribanc fogadta fel õket. Tudniuk kell, hol van
most. Ha az egyiket sikerül egyedül találnia és kényszeríteni, hogy beszéljen, talán megtudja,
hol bujkál Katherine.

A Korlátlan Takarítószolgálat egy egyszintes házban székelt, egy lepusztult kis utcában,
egy saroknyira a Picótól. A furgon, amelyet Frye követett, beállt az épület mögötti parkolóba,
és besorolt a már ott álló nyolc ugyanilyen furgon mellé.

Frye elhajtott a parkoló kocsik mellett; elment a sarokig, megfordult a néptelen
keresztezõdésben, és elindult visszafelé. Épp idõben érkezett, mert a három nõ akkor ment
be a stukkós épületbe. A jelek szerint egyikük sem vette észre, hogy a Dodge ugyanaz,
amelyik ott parkolt Hilary Thomas háza elõtt egész nap. Leparkolt az úton, a házzal
átellenben, egy datolyapálma alatt, és várta, hogy az egyik nõ felbukkanjon.

A következõ tíz percben sok takarítónõ jött ki a központból, de egyik sem az volt, aki a
Thomas-házban dolgozott. Aztán meglátta az egyiket. Odament egy rikító sárga Datsunhoz.
Fiatal nõ volt, huszonéves, egyenes szálú haja majdnem a derekáig ért. Kihúzott derékkal,
ruganyos léptekkel ment a kocsihoz. A szél nekifújta a formaruhát a csípõjének és
combjának, és felkapta a szélét formás térde felett. Beült a kocsiba, kikanyarodott a
parkolóból és elhajtott Pico felé.

Frye habozott, nem tudta, õ lesz-e a legjobb célpont, ne várja-e meg a másik kettõt. De
valami azt súgta, hogy ez a nõ lesz a megfelelõ. Elindította a motort, és elindult a nyomába.

Próbálta álcázni magát, a lehetõ legdiszkrétebben ment a Datsun után, a nõ minden jel
szerint nem is vette észre, hogy követik.

A nõ Culver Cityben lakott, néhány saroknyira az MGM stúdióitól. Egy régi, de szép
bungalóban élt egy olyan utcában, ahol hasonlóan régi, de szép bungalók sorakoztak. Nem
volt gazdag környék, de mégis szép.

A takarítónõ házában sötét volt, amikor megérkezett. Bement a házba, és felgyújtotta a
villanyt a homlokzati helyiségekben.

Bruno az utca másik oldalán parkolt le a Dodgedzsal. Lekapcsolta a világítást, leállította a
motort, és letekerte az ablakot. A környék békés volt, már-már csendes. Csak a fák adtak
hangot, ahogy sustorgott a lombjuk az õszi szélben, és néha-néha elhajtott a közelben egyegy
kocsi. A távolból zene szûrõdött ki valahonnan. Egy Benny Goodman szám volt a
negyvenes évekbõl, de a címe nem jutott eszébe Brunónak. Ült a kocsiban, várt és figyelt.

6:40-re Frye eldöntötte, hogy a fiatal nõnek nincs se férje, se vele lakó barátja. Ha lett
volna, az már hazaért volna eddigre.

Frye még adott neki öt percet.

A Benny Goodman szám befejezõdött.

Csak ez volt, ami megváltozott.

6:45-kor kiszállt a furgonból és átvágott az utcán a házhoz.

A bungaló keskeny telekre épült; talán túlságosan is közel volt a szomszéd házhoz, nem
egészen felelt meg Bruno céljainak. De legalább fák és bokrok voltak a kerítés mentén;
eltakarták a nõ házának ajtaját a szomszédok kíváncsi tekintete elõl. De még így is gyorsan
kell cselekednie; feltûnés-nélkül kell bejutnia a házba, mielõtt a nõ sikíthatna.

Felment a két lépcsõfokon a verandára. A deszka megreccsent a talpa alatt. Megnyomta a
csengõt.

A nõ kinyitotta az ajtót, arcán bizonytalan mosoly.
-Igen?

Az ajtót biztonsági lánc is rögzítette. Vastagabb volt a legtöbb láncnál; de korántsem olyan
hatásos, mint ahogy a nõ gondolta. Brunónak csak egyszer kellett nekifeszülnie a vállával az

ajtónak, épp amikor a nõ azt kérdezte: „igen?" Az ajtó szabályosan berobbant; szálltak a
forgácsok a levegõben, a lánc darabja hangos csörrenéssel repült a padlóra.
Bruno egy ugrással belül termett, és becsukta az ajtót maga mögött. Biztos volt benne,
hogy senki nem látta, ahogy betört.
A nõ a hátán feküdt a padlón, ahogy az ajtó ledöntötte a lábáról. Még mindig a formaruha
volt rajta. A szoknyája felcsúszott a combján. Gyönyörû lábai voltak.

Fél térdre ereszkedett mellette. A nõ szédült, kinyitotta a szemét, -de kellett egy
másodperc, míg a szeme fókuszált. A kés hegyét a nõ torkának szegezte.
-Ha sikít -mondta -, elvágom a torkát. Érti?

A zavar eltûnt a nõ tekintetébõl, a félelem lépett a helyébe. Remegni kezdett. Könnyek

gyûltek a szeme sarkába, ott rezegtek, de nem csordultak ki.
Bruno türelmetlenül megnyomta a kés hegyét, a nyaka bõrébõl kiserkent egy csepp vér.
A nõ felszisszent.

-Nem sikít! -sziszegett rá Bruno. -Világos?

A nõ erõlködve felelt:
-Igen.
-Jól viselkedik?
-Kérem, ne bántson!
-Nem akarom bántani -mondta Frye. -Ha csendben marad, ha rendesen viselkedik és ha
együttmûködik, akkor nem bántom. De ha sikít vagy szabadulni próbál, darabokra vágom.
Érti?

A nõ alig hallhatóan válaszolt:
-Igen.
-Rendes lesz?
-Igen.
-Egyedül lakik?
-Igen.
-Nincs férje?
-Nincs.
-Barátja?
-Õ nem lakik itt.
-Idevárja ma este?
-Nem.
-Nem hazudik?
-Ez az igazság. Esküszöm!

A nõ halálsápadt volt.

-Ha hazudik -mondta Bruno -, csíkokra szabdalom azt a szép arcát.
Felemelte a kést és a hegyét nekinyomta a nõ arcának.
A nõ behunyta a szemét és megborzongott.

-Vár valakit?
-Nem.
-Hogy hívják?
-Sally.
-Oké, Sally. Volna néhány kérdésem, de nem itt és nem így.

A nõ kinyitotta a szemét, a szempilláin könny csillogott. Nagyot nyelt.
-Mi akar?
-Katherine-rõl volnának kérdéseim.

A nõ a homlokát ráncolta.
-Nem ismerek semmiféle Katherine-t.
-Maga Hilary Thomasként ismeri.

A nõ még erõsebben ráncolta a homlokát.
-Az a nõ Westwoodban?
-Ma takarítottak nála.
-De... én nem is ismerem, soha nem találkoztunk vele.
-Ez majd kiderül.
-Ez az igazság. Nem tudok róla semmit.
-Talán többet tud, mint gondolná.
-Nem, de tényleg.
-Jöjjön! -mondta a férfi és megpróbált mosolyogni -, menjünk be a hálószobába, ahol csak
kényelmesebb.

A nõ remegése még súlyosabb lett, szinte epileptikusán rángatózott.
-Meg akar erõszakolni, nem igaz?
-Nem, nem.
-De igen...!

Frye alig bírta megfékezni a dühét. Dühítette, hogy a nõ ellentmond neki. Hogy nem akar
mozdulni. Arra gondolt, bárcsak kést vághatna már a hasába, és kivághatná belõle azt az
információt; de sajnos ezt nem teheti meg. Tudnia kellett, hol bujkál Hilary Thomas. Az tûnt a
legjobb megoldásnak, ha úgy szedi ki ebbõl a nõbõl, amit tud, ha megtöri -ha úgy töri meg,
ahogy egy hosszabb drótot szoktak: elõre-hátra hajlítgatja, míg el nem pattan; ha egyszer
fenyegeti, másszor hízeleg neki; ha a durvaságot kedvességgel váltogatja. Azzal nem is
számolt, hogy a nõ esetleg önként elmond neki mindent, amit tud. Az õ logikája szerint ez a
nõ Hilary Thomas alkalmazottja; következésképp Katherine-é -és így részese az
összeesküvésnek. Ez a nõ nem egyszerû kívülálló. Katherine szolgálója, bûntárs, sõt talán õ is
élõ halott. Arra készült hát, hogy nem fog a nõ beszélni, csak ha megfenyegeti.
-Megígérem, hogy nem fogom megerõszakolni -mondta csendesen. -De amíg
kérdezgetem, azt akarom, hogy a hátán feküdjön, hogy nehezebb legyen menekülnie. Én
mindenesetre jobban érzem magam, ha a hátán fekszik. De ha már feküdnie kell, legyen
maga alatt puha ágy és ne a kemény padló. Én csak a kényelme miatt aggódom, Sally.
-Kényelmesen fekszem itt is -felelte a. nõ idegesen.
-Ne ostobáskodjon nekem! -dörrent rá Bruno. -Különben is, ha jönne valaki... meghallhat
valamit és úgy gondolja, hogy valami gond van. A hálószoba intimebb. Jöjjön szépen! Rajta,
álljon föl!

A nõ felállt.
Bruno a torkához tartotta a kést.
Bementek a hálószobába.

***

Hilary ritkán ivott alkoholt, de most örült, hogy ott volt a kezében az a pohár whisky,
miközben a kanapén ült és Joshua Rhinehartot hallgatta. Az ügyvéd beszámolt nekik a
bankból eltûnt pénzrõl; a hasonmásról, aki azt a bizarr levelet hagyta a kazettában -valamint
növekvõ bizonytalanságáról, hogy ki az a halott Bruno Frye sírjában.
-Exhumáltatja a tetemet? -kérdezte Tony.

-Egyelõre nem -felelte Joshua. -Néhány dolgot elõbb tisztáznom kell. Ha sikerül, talán
elegendõ információhoz jutok és nem lesz szükség felnyitni a sírt.
Beszámolt nekik Rita Yancyrõl Hollisterben; Dr. Nicholas Rudge-ról San Franciscóban; és
részletesen ismertette beszélgetését Latham Hawthorne-nal.
A meleg szoba és a whisky ellenére Hilaryt a csontja velejéig átjárta a hideg.
-Olyan ez -mondta -, mintha ez a Hawthorne maga is valami diliház lakója volna.
Joshua felsóhajtott.
-Ha minden õrültet diliházba zárnánk, kétséges, hogy maradna-e valaki szabadlábon.

Tony elõrehajolt.
-Ön elhiszi, hogy ez a Hawthorne valóban nem tudott a hasonmásról?
-Igen -felelte Joshua. -Furcsa, de hiszek neki. Lehet, hogy egy õrült sátánista, akinek
megkérdõjelezhetõk az erkölcsei, talán veszélyes is, de nem tûnt hazudozónak. Bármennyire
is furcsa, de szerintem a legtöbb dologban õszinte volt, és nem hiszem, hogy mást is
megtudhatnánk tõle. Talán Dr. Rudge vagy Rita Yancy értékesebb információval szolgál. De
ne csak én beszéljek, hadd halljam, mi történt. Miért hozta ide magukat St. Helénába?

Hilary és Tony egymás szavába vágva számolt be az elmúlt napok eseményeirõl.

Amikor végeztek, Joshua egy darabig csak nézte Hilaryt, aztán megcsóválta a fejét és így
szólt:
-Maga borzalmasan bátor, ifjú hölgy.
-Én ugyan nem -felelte Hilary. -Gyáva vagyok. Halálra vagyok rémülve. Napok óta a
halálomon vagyok.
-Az, hogy fél, még nem jelenti azt, hogy gyáva -felelte Joshua. -A bátorság alapja a félelem.
A gyávának és a hõsnek is a rémület és a szükség határozza meg a cselekedeteit. A különbség
csak annyi, hogy a gyáva enged a félelemnek, a bátor pedig a félelme ellenére gyõz. Ha gyáva
volna, elmenekült volna Európába vagy Hawaii-ra, és abban bízott volna, hogy a rejtély
magától megoldódik. De idejött, Bruno városába, ahol talán nagyobb veszélybe kerül, mint
Los Angelesben. Nem sok dolgot csodálok a világon, de a maga elszántságát igen.

Hilary elvörösödött. Elõbb Tonyra pillantott, majd a pohárra a kezében.
-Ha bátor volnék -mondta -, a városban maradnék és csapdát állítanék neki, saját magam
használva csalétek gyanánt. Itt nem vagyok veszélyben. Végül is most õ épp Los Angelesben
vadászik rám, és kizárt, hogy rájöjjön, hova mentem.

***

A hálószoba.
Sally riadt szemekkel figyelte a férfit.
Az körbejárta a szobát, kihúzogatta a fiókokat, majd visszajött hozzá.
Sallynek sajgott a nyaka. Az a vércsepp, amely kiserkent, kecses ívben csordult a

kulcscsontjára.
Látta, hogy a férfi a vért nézi, erre a nõ megérintette a sebet, és véres ujjára meredt.
-Ne féljen -mondta a férfi -, csak egy karcolás.

Sally hálószobáját a kis bungaló végében kizárólag a homokszín különbözõ árnyalatai
díszítették. Három fal bézs volt, a negyediket barna csomagolópapírral tapétáztak. A szõnyeg
csokoládébarna volt. Az ágytakaró és a függöny kávébarna, krémszínû, örvénylõ absztrakt
mintákkal, amelyek megnyugtatják a szemet. A mahagóni bútorokon megcsillant a
tompított, sárga fény, amely az éjjeliszekrényeken álló lámpák ernyõje alól áradt.

Sally a hátán feküdt, lábait összezárta, karja szorosan a törzse mellett, a keze ökölbe
szorítva. Még mindig a fehér formaruha volt rajta, ezúttal illedelmesen lehúzva a térdére.
Hosszú, gesztenyebarna haja legyezõként hevert a feje körül a párnán. Egész csinos volt.

Bruno leült mellé az ágy szélére.
-Hol van Katherine?
Sally pislogott. Könnyek csordultak ki a szeme sarkából. Némán sírt, nem mert hangosan
zokogni, nehogy a férfi megszúrja.

A férfi megismételte a kérdést:
-Hol van Katherine?
-Mondtam már, hogy nem ismerek semmiféle Katherine-t -felelte a nõ. A hangja akadozott,
remegett; minden szóért kemény küzdelmet kellett folytatnia. Érzéki alsó ajka remegett
beszéd közben.
-Tudja maga, kirõl beszélek! -csattant fel a férfi.
-Ne játszadozzon velem! Most Hilary Thomasnak nevezi magát.
-Kérem... engedjen el!

A férfi felemelte a kését és a szeméhez tartotta, a hegye pontosan célba vette a pupillát.
-Hol van Hilary Thomas?
-Jézusom -szólalt meg a nõ remegve. -Nézze, mister, itt valami tévedés van. Ön téved.
-El akarja veszíteni a szemét?!

Sally homlokát kiverte a verejték.
-Akar a fél szemére vak lenni?! -kérdezte a férfi.
-Nem tudom, hol van! -felelte kétségbeesve Sally.
-Ne hazudjon nekem!
-Nem hazudok! Esküszöm, hogy nem tudom!

A férfi egy pillanatig csak nézte.
A nõnek most már a felsõ ajkát is elborították a verejtékcseppek.
Elvette a kést a szemétõl.
Sally láthatóan megkönnyebbült.
Bruno meglepte. A másik kezével olyan erõvel arcul csapta, hogy összecsattantak a fogai,

a szeme kifordult.
-Kurva!

Most már rengeteg volt a könny. A nõ alig hallhatóan nyüszített, ahogy elhúzódott a
férfitól.
-Tudnia kell, hol van! -sziszegte a férfi. -Neki dolgozik.
-Rendszeresen mi takarítunk nála. Csak telefonon szólt be, hogy extra takarítást kér. Azt
nem mondta, hogy hol van.
-A házban volt, amikor odaértek?
-Nem.
-Volt a házban valaki?
-Nem volt.
-Akkor hogy jutottak be?
-Tessék?
-Ki adta oda a kulcsot maguknak?
-Óh, igen, értem. -A nõ egy kicsit felderült, ahogy felcsillant a kiút lehetõsége. -Az ügynöke.
Az irodalmi ügynöke. Be kellett mennünk az irodájába a kulcsért.
-Hol van ez?
-Beverly Hillsen. Azzal az emberrel beszéljen, õ biztos tudja, hol van most.

-Hogy hívják az ügynököt?
Sally habozott.
-Fura neve van. Láttam leírva... de nem vagyok benne biztos, hogy jól emlékszem...

Bruno megint a szeméhez tartotta a kést.
-Topelis -szólalt meg a nõ.
-Betûzze!

A nõ így tett.
-Tényleg nem tudom, hol van most Miss Thomas. De ez a Mr. Topelis tudni fogja.

A férfi elvette a kést a szemétõl. A nõ alig láthatóan elernyedt. A férfi csak meredt rá.
Valami megmoccant az emlékezetében, aztán jött a szörnyû felismerés.
-A hajad -szólalt meg. -Sötétbarna a hajad. És a szemed is milyen sötét.
-Mi baj? -kérdezte rémülten a nõ; hirtelen megsejtette, hogy még mindig nincs
biztonságban.
-Ugyanolyan az arcod, a hajad és a szemed -válaszolta Frye.
-Nem értem, mit akar. Én félek.
-Azt hitted, be tudsz csapni? -A férfi most már vigyorgott, örült, hogy nem tudta
megtéveszteni ez a nõ.

Tudta. Most már tudta.
-Azt hitted, elmegyek Topelishez? -kérdezte. -Hogy közben meglóghass?
-Topelis tudja, hogy hol van. Én nem. Én nem tudok semmit.
-Én most már tudom, hol van -mondta Bruno.
-Akkor miért nem enged el?

A férfi elnevette magát.
-Testet cseréltél, nem igaz?

A nõ rámeredt.
-Micsoda?
-Valahogy kijöttél abból a Thomas nõbõl és megszálltad ezt a lányt, nem igaz?

Sally már nem sírt. Annyira izzott benne a félelem, hogy elpárologtak a könnyei.

A ribanc! A rohadt ribanc!

-Te komolyan azt hitted, hogy bolonddá tehetsz? -kérdezte. Megint felnevetett. -Azok
után, amiket velem tettél, hogy képzelted, hogy nem foglak megismerni?

A nõ hangjában ott remegett a rémület.
-Én nem csináltam magával semmit. Nem értem, miket beszél. Jézuskám! Úristen, mit akar
tõlem?

Bruno odahajolt fölé, arca egész közel volt Sally arcához. Belenézett a szemébe.
-Te vagy odabent, ugye? Ott vagy belül, ott rejtõzöl elõlem, nem igaz? Nem igaz, mama?!
Látlak, mama! Látom, hogy ott vagy!!!

***

Néhány kövér esõcsepp verõdött Joshua Rhinehart irodájának ónkazettás ablakához. A
szél fájdalmasan nyögött.
-Még mindig nem értem, hogy Frye miért pont engem szemelt ki magának -mondta Hilary. -
Amikor itt jártam adatgyûjtésen a készülõ forgatókönyvemhez, nagyon barátságos volt.
Minden kérdésemre készségesen válaszolt. Két vagy három órát töltöttünk együtt és egy
percig nem éreztem, hogy valami nem stimmel. Aztán néhány héttel késõbb ott vár a

házamban egy késsel. A levelében azt írja, hogy szerinte az anyja vagyok új alakban. Miért
pont én?

Joshua megcserélte a lábát.
-Ahogy így elnézem magát, arra kell gondolnom...
-Mire?
-Hogy talán azért választotta magát, mert... nos, mert egy kicsit valóban hasonlít Katherine-
re.
-Ugye nem azt akarja mondani, hogy egy újabb hasonmással van dolgunk? -kérdezte Tony.
-Nem -felelte Joshua. -A hasonlóság minimális.
-Akkor jó -sóhajtott föl Tony. -Még egy hasonmás egy kicsit sok volna.

Joshua felállt, odament Hilaryhoz, egyik kezével felemelte az állát, elõbb balra, aztán
jobbra fordította az arcát.
-A haj, a szemek, az arcberendezkedés -mondta elgondolkodta. -Igen, kétségtelenül
hasonlít. És vannak még más, egészen apró jegyek, amelyek miatt hasonlít Katherine-re, de
ezeket nem is tudom magának megmondani. Csak felszínes a hasonlóság. És az az asszony
nem volt olyan csinos, mint maga.

Miután Joshua elvette a kezét, Hilary felállt és odament az ügyvéd asztalához, és
elgondolkodva szemügyre vette rajta a szépen elrendezett tárgyakat: az itatóst, a
pecséttartót, a papírvágó kést, a levélnehezéket.
-Valami baj van? -kérdezte Tony.

A szél újabb esõcseppeket csapott neki az ablaknak.

Hilary megfordult, szembe a két férfival.
-Hadd foglaljam össze a helyzetet! Nézzük, jól értem-e!
-Nem hinném, hogy egyikünk is tisztán látna -jegyezte meg Joshua, miután visszaült a
székre. -Ez az egész história tele van sötét foltokkal, kacskar-ingókkal...
-Éppen erre akartam kilyukadni -szólalt meg a nõ. -Azt hiszem, sikerült egy újabb csavarra
bukkannom.
-Mondd! -bíztatta Tony.
-Amennyire tudjuk -kezdte Hilary -, nem sokkal az anyja halála után Bruno a fejébe vette,
hogy az asszony visszajár a sírból. Közel öt éven keresztül minden könyvet összevásárolt
Latham Hawthornetól, ami csak az élõ halottakról szólt. Öt éve él rettegésben Katherine-tõl.
Végül meglát engem és úgy dönt, én vagyok az az új alak, amit az anyja most használ. De
miért tartott ez ilyen sokáig?
-Nem vagyok biztos benne, hogy tudom követni -jegyezte meg Joshua.
-Miért várt Frye öt hosszú évig, hogy kiválassza rettegésének húsvér tárgyát?

Joshua megborzongott.
-Mert õrült. És nem várhatjuk, hogy logikusan és kiszámíthatóan cselekedjen.

Tony azonban azonnal ráérzett, mire is céloz Hilary. A homlokát ráncolva elõrehajolt a
kanapén.
-Azt hiszem, tudom, mit akarsz mondani -mondta a nõnek. -Jézusom, egészen libabõrös
lett a karom!

Joshua elõbb egyikükre, majd másikukra pillantott.
-Lehet, hogy az öregség teszi és lelassult az észjárásom... Elmagyarázná valaki ennek a vén
szenilisnek, mirõl van szó?
-Lehet, hogy nem én vagyok az elsõ nõ, akit az anyjának képzelt -felelte Hilary. -Lehet, hogy
másokat is megölt már elõttem.

Joshua elképedten meredt rá.

-Képtelenség...!
-Miért?
-Mert tudnánk róla, ha öt éve gyilkolná a nõket. Azóta már elkapták volna.
-Ez nem törvényszerû -felelte Tony. -A gyilkoló mániások gyakran nagyon óvatos és ravasz
emberek. Némelyük egészen aprólékos tervet készít -ezzel együtt megvan az a képessége,
hogy ügyesen rögtönözzön, ha valami mégis felborítaná a tervet. Nem olyan könnyû õket
elkapni.

Joshua beletúrt õsz sörényébe.
-De ha Bruno másokat is megölt... hol vannak a holttestek?
-St. Helénában biztos nem -felelte Hilary. -Lehet, hogy skizofrén, de személyiségének
tiszteletreméltó fele -nevezzük ezt a Dr. Jekyll-felének -szigorúan uralta tetteit, míg olyan
emberek között volt, akiket ismert. Egész biztos, hogy ha ölt, elment a városból, de
szerintem még a völgybõl is.
-San Franciscóba -mondta Tony. -A jelek szerint oda rendszeresen eljárt.
-Vagy bármelyik városba az állam északi részén -tette hozzá Hilary. -Ami elég távol van a
völgytõl, hogy már senki ne ismerje.
-Várjunk csak! -szólalt meg Joshua. -Egy pillanat! Ha máshova is járt gyilkolni -akkor is
kellett, hogy hagyjon tetemeket maga után! Az elkövetés módjában kellett lennie
hasonlóságnak, vagy valami kapcsolatnak, amire a hatóságok felfigyelnek. Már keresniük
kéne az új Hasfelmetszõ Jacket, tele lennének vele a lapok, a tévé!
-Ha a gyilkosságokat sok városban, különbözõ megyékben követte el, akkor a rendõrség
lehet, hogy nem figyelt föl a kapcsolatukra -felelte Tony. -Kalifornia nagy álam.
Többszázezer négyzetmérföld.

Több száz helyi rendõrség mûködik, és nincs meg közöttük az az információcsere, amelyre
szükség volna. Csak egyetlen tuti módja van annak, hogy felismerjék a kapcsolatot több
találomra elkövetett gyilkosság között -ha ezek közül legalább kettõt, de inkább hármat
viszonylag rövid idõ alatt, az adott rendõrség illetékességi körén belül, vagyis ugyanabban a
megyében vagy városban követtek el.

Hilary ellépett az íróasztaltól, és visszament a kanapéhoz.
-Tehát lehetséges -mondta, és olyan hideget érzett magában, mint amilyennek odakint az
októberi szél tûnt. -Lehetséges, hogy gyilkolja a nõket -kettõt, hatot, tízet, tizenötöt, vagy
még többet -öt éve, háborítatlanul. És én vagyok az egyetlen, aki eddig valaha gondot
okozott neki.
-Ez nem csak lehetséges, hanem nagyon valószínû -jegyezte meg Tony. -Azt is
mondhatnám, számítanunk kell rá. -A széfben talált levél másolata ott hevert elõtte a
kávézó asztalon. Felemelte, és hangosan felolvasta az elsõ mondatot: „Anyám, Katherine
Anne Frye öt évvel ezelõtt meghalt, mégis állandóan visszajár, és mindig új alakban."

-Vagyis több alakban -jegyezte meg Hilary.
-„Visszajár" és „új alakban", ezek a kulcsszavak -mondta Tony. -Ebbõl arra
következtethetünk, hogy többször is végzett az anyjával, akirõl azt hiszi, hogy egynél több
alkalommal is visszajött a sírból.

Joshua arca hamuszürke lett.
-De ha igaza van... akkor én... akkor mi itt St. Helénában egy iszonyatos szörnyeteggel éltünk
együtt. És még csak nem is sejtettük!

Tony arca komor maradt.
-A pokolbéli szörny közöttünk jár, közönséges embernek öltözve...
-Honnan van ez?

-Olyan az agyam, mint a papírkosár -felelte Tony. -Nagyon kevés kerül a szemétre,
függetlenül attól, hogy akarom-e vagy sem. Erre a mondatra a katekizmus órák óta
emlékszem. Valamelyik szenttõl származik, de nem tudom, melyiktõl. ,A pokolbéli szörny
közöttünk jár, közönséges embernek öltözve. Ha a démon, akkor fedi fel neked arcát, amikor
elfordultál Krisztustól, akkor védelem nélkül maradsz, a szörny vigyorogva felfalja szíved,
kitépi végtagjaid és halhatatlan lelked magával rántja a tátongó mélységbe".
-Mintha csak Latham Hawthorne-t hallanám -sóhajtott föl Joshua.

Odakint sikoltozott a szél.

***

Frye az éjjeliszekrényre tette a kést, de úgy, hogy Sally ne érhesse el. Ezután megragadta a
nõ formaruhájának hajtókáját és feltépte. Repültek a gombok szerteszét.

Sallyt megbénította a rémület. Nem tudott ellenállni; nem volt képes rá. A férfi
rávigyorgott.
-Na, látod, anyám, most törlesztek.

A ruhát végig feltépte, majd kihajtotta. A nõ ott feküdt elõtte, karcsú, csinos testét csupán
melltartó, bugyi, harisnyanadrág takarta. Bruno megragadta a melltartót és letépte róla. A
pánt beletépett Sally bõrébe. Reccsent az anyag, a gumi.

A nõnek testarányaihoz és csontozatához képest nagy volt a melle, kerek és telt;
mellbimbója akár egy sötét kavics. A férfi durván megmarkolta.
-Igen, igen, igen, most megkapod! -A férfi mély, recsegõs hangján az elsõ szó megismétlése
úgy hangzott, mint valami sátáni kántálás.

Lerántotta a nõ lábától a cipõt is, dühösen félrehajította, az egyik bezúzta a tükröt.

A földre zuhanó üveg hangja kirántotta a nõt a döbbenet okozta bénaságból; megpróbált
távolabb kerülni a férfitól, de a félelem kiszívta minden erejét. Tehetetlenül rángatózott a
férfi keze alatt.

Bruno könnyedén megfékezte, és két olyan pofont kent le neki, hogy Sally szája felrepedt,
szeme könnybe lábadt. A vér szabályos csíkban kanyarodott a szája sarkából az álla felé.
-Te rohadt ribanc! -sziszegte dühösen. -Semmi szex, mi? Azt mondtad, nem dughatok.
Hogy nem dughatok soha, azt mondtad! Nem kockáztathatom meg, hogy egy nõ rájöjjön, mi
vagyok. De te ezt már úgyis tudod, anya! Te ismered a titkom, elõled nem kell titkolnom,
anya. Te tudod, hogy más vagyok, mint a többi férfi. Hogy a farkam más, mint az övék. Te azt
is tudod, ki volt az apám. Te tudod. Azt is, hogy a dákóm olyan, mint az övé. Elõled nem kell
rejtegetnem, anya. Most megkapod. Felnyomom, egészen a torkodig. Hallod? Ugye hallod?

A nõ sírt, ide-oda rángatta a fejét.
-Ne, ne, jaj, istenem, ne! -De aztán sikerült erõt vennie magán, a férfi szemébe nézett (és
Bruno látta benne Katherine-t, a barna szemek mögött, ahogy dühösen rámered) és így szólt.
-Hallgasson meg, kérem! Maga beteg. Nagyon beteg. Maga meg van zavarodva. Magának
orvosi segítség kell.
-Kuss legyen, kuss legyen, kuss legyen!

A férfi megint arcul ütötte, erõsebben, mint az elõbb; a keze széles ívben perdült és
csattant a nõ arcán.

Minden durvaság csak egyre fokozta Bruno izgalmát. Felajzotta minden ütés, ahogy a nõ
feljajdul, vagy felsikolt, ahogy sima bõre elvörösödik, feldagad. A fájdalomtól eltorzul arc
látványa, a nõ riadt nyúlra emlékeztetõ szeme szinte kibírhatatlan, fehér izzásúvá hevítette
benne a vágyat.

A férfi remegett, rázkódott, fújtatott, mint egy bika. Szeme tágra nyílt. Annyira
felfokozódott a nyáltermelése, hogy egyfolytában nyeldekelt, nehogy a nyála a nõre
csorduljon.

Belemarkolt a szép mellekbe, gyömöszölte, simogatta, összenyomta.

A nõ már nem rettegett, szabályos transzba esett, teste merev lett és mozdulatlan.

Egyfelõl Bruno gyûlölte ezt a nõt, nem érdekelte, mekkora fájdalmat okoz neki. Azt akarta,
hogy megszenvedjen mindazért, amit neki okozott -legelõször is azért, hogy erre a világra
szülte.

Másfelõl viszont szégyellte magát, hogy hozzáér anyja melléhez, hogy belé akar hatolni a
péniszével. Ezért, miközben markolászta, magyarázott magának, igazolni akarta tetteit:
-Te mondtad, hogy ha valaha is szeretkezni akarok egy nõvel, azonnal rájön, hogy nem
vagyok ember. Azonnal meglátja a különbséget és hívja a rendõröket, akik elvisznek, és
máglyán égetnek el, mert kiderül, hogy ki volt az apám. De te ezt úgyis tudod, ez neked nem
meglepetés, anyám. Veled nyugodtan használhatom a farkamat, és nem fog érte senki
megégetni.

Akkor soha nem gondolt erre, amikor az anyja még élt. Akkor reménytelenül tartott az
anyjától. De mire elõször tért vissza a sírból új alakban, addigra már belekóstolt a
szabadságba, tele volt merészséggel és új ötletekkel. Azonnal rájött, hogy meg kell ölnie,
nehogy az asszony ismét rátelepedjék az életére -vagy magával ragadja a sírba. De az is
világos volt számára, hogy nyugodtan ágyba döntheti, hiszen a nõ úgyis tudja a titkát. Hisz
tõle tudta meg az igazat saját magáról; ezerszer a szájába rágta. A nõ tudta, hogy az apja
démon volt, egy szörnyû valami, mert ez az embertelen szörnyeteg többször is
megerõszakolta. Míg terhes volt, fûzõt kellett hordania, hogy leplezze állapotát. Amikor
eljött a szülés ideje, San Franciscóba utazott egy bábához, aki tartotta a száját. Késõbb azt
mondta az embereknek St. Helénában, hogy Bruno egy egyetemi évfolyamtársa törvénytelen
gyereke, akinek az anyja a szülés után röviddel meghalt, és az volt a kívánsága, hogy
Katherine nevelje föl a fiát. Hazavitte hát és eljátszotta, hogy a gyereket törvényesen örökbe
fogadta. A nõ állandó rettegésben élt, hogy valaki rájön: Bruno valójában az õ fia és hogy az
apja valójában nem ember. Ennek egyik bizonyítéka apjának pénisze volt. Egy démon pénisze
volt ez, más, mint az emberé. Neki is muszáj elrejtenie, magyarázta folyton az anyja, mert ha
észreveszik, elevenen égetik el a máglyán...

A nõ ismét kikerült bénult állapotából. Dobálta magát, rúgott, megpróbált felülni, de
Bruno könnyedén hanyatt taszította. A nõ az öklével püfölte, de ütésében nem volt erõ.
Amikor látta, hogy ezzel nem ér célt, öklét kinyitotta, mint valami karmot, beleakaszkodott
az arcába, ki akarta vájni a férfi szemét.

Bruno visszahõkölt, maga elé kapta a karját; feljajdult, amikor a nõ a karjába karmolt.
Aztán teljes súlyával elnyúlt a nõn, amelyet szinte összezúzott izmos testével, de vigyázott,
nehogy megfojtsa. Késõbb majd jöhet a kés...

***

Joshua Rhinehart elmosta a három poharat a bárpult mosogatójában, miközben így szólt
Tonyhoz és Hilaryhoz:
-Maguknak több a vesztenivalójuk, mint nekem, miért nem kísérnek el holnap, amikor
átrepülök Hollisterbe Rita Yancyhez?
-Bíztam benne, hogy magával visz minket -felelte Hilary.
-Most úgy sincs egyéb dolgunk -mondta Tony.

Joshua megtörölte a kezét.
-Akkor ezt megbeszéltük. Van már szállásuk éjszakára?
-Még nincs -felelte Tony.
-Akkor felajánlom szerény hajlékomat -jegyezte meg Joshua.

Hilary elmosolyodott.
-Nagyon kedves, de nem akarunk a terhére lenni.
-Nincsenek terhemre.
-De nem várt minket és...
-Hölgyem -szólt rá az ügyvéd türelmetlenül -, tudja maga, mikor voltak utoljára vendégeim?
Több mint három éve! És tudja, miért? Mert nem hívtam senkit, ezért. Nem vagyok valami
társaságkedvelõ ember, nem hívok meg egykönnyen valakit. Ha terhesnek érezném a maguk
jelenlétét -vagy ami még ennél is rosszabb: unalmasnak -, nem invitáltam volna meg
magukat. Szóval ne fecséreljük udvariaskodásra az idõt! Maguknak szállás kell, nekem van
megfelelõ szobám. Nos, maradnak vagy sem?

Tony elnevette magát, Hilary rámosolygott Joshuára és így szólt.
-Köszönjük a marasztalást, örömmel itt alszunk.
-Akkor jó -jegyezte meg Joshua.
-Tetszik a stílusa -közölte vele a nõ.
-Sokak szerint morcos vagyok.
-Az, de kedvesen morcos.

Joshua arcán is megjelent egy mosoly.
-Köszönöm. Azt hiszem, ezt fogom a sírkövemre vésetni. „Itt nyugszik Joshua Rhinehart, a
kedves morc."

Épp indultak kifelé az irodából, amikor megszólalt a telefon, Joshua visszament az
íróasztalához. Dr. Nicholas Rudge volt az, San Franciscóból.

Joshua Rhinehart felkattintott egy kapcsolót a telefonján, hogy Dr. Nicholas Rudge
hangját kihangosítsa Tonynak és Hilarynek.
-Elõször az otthoni számát hívtam -mondta Rudge. -Nem gondoltam volna, hogy még
mindig az irodájában lesz.
-Munkaholista vagyok, doktor.
-Ez ellen tennie kéne valamit! -jegyezte meg Rudge õszinte aggodalommal. -így nem élet az
élet. Számos beteget kezeltem, akinek kizárólag a munka jelentette az életét. Ez a
munkamánia tönkreteheti az embert.
-Dr. Rudge, ön mire szakosodott?
-A pszichiátriára.
-Gyanítottam.
-Ön a hagyatéki gondnok?
-Így van. Feltételezem, tud Frye haláláról.
-Csak amit a lapokban olvastam.
-A hagyatékkal kapcsolatos teendõim közben fedeztem fel, hogy Mr. Frye a halála elõtti
másfél évben rendszeresen eljárt önhöz.
-Havonta egyszer -felelte Rudge.
-Tudta ön, hogy gyilkol?
-Természetesen nem.
-Ilyen sokáig kezelte, és nem fedezte föl erõszakos hajlamait?
-Azt tudtam, hogy mélységesen zavart -felelte Rudge. -De nem gondoltam, hogy másokra is
veszélyes lehet. Azonban meg kell értenie: Frye nem adott lehetõséget, hogy felfedjem

erõszakos oldalát. Úgy értem, csak havonta egyszer jött. Én szerettem volna, ha legalább
hetente jön, jobb lett volna hetente kétszer, de ettõl elzárkózott. Másfelõl viszont, azt
akarta, hogy segítsek. Ugyanakkor tartott tõle, mit fogok kideríteni róla. így aztán egy idõ
után nem erõltettem, hogy gyakrabban járjon, mert féltem, hogy teljesen elmarad. Úgy
éreztem, hogy a kismértékû terápia is jobb, mint a semmi.
-És mi vezette Frye-t magához?
-Arra kíváncsi, hogy mi baja volt, hogy mi volt a panasza?
-Igen, arra.
-Ön ügyvéd, Dr. Rhinehart, tisztában kell lennie, hogy ilyen fajta információt nem adhatok ki
korlátlanul. Védenem kell az orvos-beteg kapcsolat bizalmas jellegét.
-A páciense halott, Dr. Rudge.
-Ez sem változtat a dolgon.
-A beteg számára már teljesen közömbös.
-De õ belém helyezte a bizalmát.
-Ha a beteg meghalt, a titoktartás elvének már nincs jogilag jelentõsége.
-Talán jogilag nincs -jegyezte meg Rudge. -Erkölcsileg viszont van. Még mindig van bizonyos
felelõsségem. Nem teszek olyat, amivel rossz hírét kelthetem a betegemnek, függetlenül
attól, hogy él-e vagy már meghalt.
-Ez tisztességes álláspont -jegyezte meg Joshua. -De jelen esetben bármit mond, az már
nem okozhat nagyobb kárt a hírnevének, mint amekkora kárt saját magának okozott.
-Ez sem változtat a dolgon.
-Doktor, ez egy rendkívüli helyzet. Épp a mai napon jutottam hozzá egy olyan
információhoz, amely szerint Bruno Frye több nõt is megölt az elmúlt öt év folyamán, és
büntetlenül megúszta.
-Maga tréfál!
-Nem tudom, hogy ön mit tart tréfásnak, Dr. Rudge; nekem azonban nem vicces egy
tömeggyilkosság.

Rudge hallgatott.

Joshua folytatta.
-Továbbá, okom van feltételezni, hogy Mr. Frye nem egyedül cselekedett. Vélhetõen
bûntársa is volt. És ez a bûntárs talán még most is él és szabadlábon van.
-Ez valóban rendkívüli.
-Pontosan ezt mondom magam is.
-Közölte ezt a rendõrökkel is?
-Nem -felelte Joshua. -Egyrészt, mert ez vélhetõleg nem volna elég, hogy fölkeltse az
érdeklõdésüket. Amire rájöttem, csak engem gyõzött meg -és két másik személyt, akiknek
közük van a dologhoz. De a rendõrök azt mondanák, hogy mindez csak közvetett bizonyíték.
Másrészt pedig -nem tudom, melyik rendõrségnek volna elsõdleges hatásköre az ügyben. A
gyilkosságokat vélhetõen több megyében követték el, ott is számos különbözõ városban. Az
a véleményem, hogy Frye mondhatott önnek valamit, ami önmagában nem tûnhetett
fontosnak, de ami beleillik a képbe. Ha az alatt a másfél év alatt, amíg önhöz járt, ön olyan
információhoz jutott, ami kiegészíti az én ismereteimet, akkor talán már tudni fogom, melyik
rendõrséghez fordulhatok -és talán meg tudom gyõzni õket a helyzet komolyságáról.
-Nos...
-Dr. Rudge, ha továbbra is védeni akarja ezt a betegét, újabb gyilkosságok történhetnek. Azt
akarja, hogy ezek az ön lelkén száradjanak?
-Rendben van -szólalt meg Rudge. -De nem tárgyalhatjuk meg telefonon.

-Holnap San Franciscóba utazom, amilyen korán csak gondolja.
-A délelõttöm szabad -felelte Rudge.
-Találkozhatnánk önnel a társaimmal az irodájában mondjuk tízkor?
-Az megfelel -válaszolta Rudge. -De figyelmeztetem, mielõtt Mr. Frye kezelésérõl
beszélnénk, részletesebben is szeretném megismerni az ön bizonyítékait.
-Ez csak természetes.
-És ha nem sikerül meggyõznie, hogy a veszély egyértelmû, a kartoték zárva marad önök
elõtt.
-Óh, nincs kétségem, hogy sikerül önt meggyõznöm -jegyezte meg Joshua. -Biztos vagyok
benne, hogy még a szõr is fel fog állni a tarkóján. Akkor viszontlátásra holnap, doktor!

Joshua letette a kagylót és két vendégére nézett.
-Holnap sûrû napunk lesz. Elõbb San Franciscóba megyünk Dr. Rudge-hoz, aztán meg
Hollisterbe, ehhez a rejtélyes Rita Yancyhez.

Hilary felállt a kanapéról, ahol a beszélgetés alatt ült.
-Nem érdekel, ha a fél világot is körbe kell repülnünk. De legalább kezdenek alakulni a
dolgok. Most elõször érzem, hogy meg fogom tudni, mi van a dolgok mögött.
-Én is így érzem -jegyezte meg Tony. Joshuára mosolygott. -Tudja... ahogy Rudge-dzsal
beszélt...magának nagy tehetsége van a kihallgatáshoz. Jó nyomozó volna.
-Akkor ezt is feliratom a sírkövemre -felelte Joshua. -„Itt nyugszik Joshua Rhinehart, a
kedves morc, akibõl jó nyomozó lett volna". -Felállt. -Éhen veszek. Van otthon egy csomó
bélszín a hûtõben és számos palack Róbert Mondavi pincébõl való cabernet sauvignon. Na,
mire várunk?

***

Frye elfordult a véráztatta ágytól és a véres faltól.
A véres kést a komódra tette, és kisétált a szobából.
A házból földöntúli nyugalom áradt.
A démoni energia eltûnt belõle. Elnehezült a szempillája, mint aki letargiába zuhant.
A fürdõszobába úgy keverte a zuhany vizét, hogy a lehetõ legforróbb legyen. Belépett a

tálcába, leszappanozta magát, kimosta a vért a hajából, lemosta arcáról, testérõl. Kétszer is
átszappanozta magát.

Az agya üres volt. Nem gondolt másra, csak a tisztálkodásra. A lefolyóban örvénylõ vér
láttán nem jutott eszébe a halott nõ a szomszéd szobában; számára a vér csak mocsok volt,
amit le kell mosnia magáról.

Most csak az érdekelte, hogy elfogadhatóan rendbe hozza magát, és aludjon néhány órát
a furgon hátuljában. Ki volt merülve. A karja mintha ólomból lett volna; a lábai mintha
gumiból.

Kilépett a zuhanyfülkébõl és letörölközött. Az anyagnak nõi illata volt, de ez nem keltett
benne kellemes vagy kellemetlen asszociációkat.

Hosszú perceket eltöltött a mosdónál; körömkefével dörzsölte a kezét; kisikált minden
vért, amely ujjperceinek redõibe száradt; külön figyelt, nehogy alvadt vér maradjon a körme
alatt.

A fürdõszobából kifelé, ahogy a ruháiért indult, észrevette az egészalakos tükröt az ajtón,
amelyet nem vett észre a fürdõszobába jövet. Megállt elõtte, és átvizsgálta magát vérfoltokat
keresett magán, amelyek esetleg elkerülték a figyelmét. Nem talált semmit, tiszta
volt és rózsaszín, mint egy csecsemõ.

Ernyedt péniszének tükörképére meredt, alatta herezacskójára -és próbálta felfedezni a
démoni jegyeket rajta. Tudta, hogy nem olyan, mint a többi ember; errõl semmi kétsége nem
volt. Az anyja rettegett attól, hogy valaki rájön erre, és akkor az egész világ megtudja, hogy õ
félig démon; egy normális asszony és egy pikkelyes, kénbûzös szörnyeteg gyereke. Ez a
rettegése már kora gyerekkorában átragadt Brunóra, aki most is rettegett a leleplezéstõl, és
hogy elevenen elégetik egy máglyán. Soha nem volt meztelen mások elõtt. Az iskolában
felmentették a testnevelés alól, vallási okokra hivatkozva, mert nem zuhanyozhat meztelenül
mások elõtt. Az anyja határozottan állította, hogy ha véletlenül valaki meglátná a nemi
szervét, azonnal meglátná rajta, hogy démon volt az apja, és mélyen hatott rá anyjának
rémült bizonyossága.

De ahogy elnézte magát a tükörben, nem látott semmit, ami más lett volna, mint a többi
férfin. Nem sokkal anyjának halálos szívrohama után, elment egy pornó moziba San
Franciscóban, mert tudni akarta, milyen egy rendes férfi pénisz. Meg volt döbbenve,
amikor azt látta, hogy mindegyik olyan, mint az övé. Elment más mozikba is, de semmi
olyasmit nem látott, ami döbbenetesen eltért volna az övétõl. Némelyik pénisz nagyobb volt,
mint az övé, mások kisebbek; megint mások vastagabbak, mások vékonyabbak; némelyikben
volt egy enyhe görbület; némelyik körül volt metélve, némelyik nem. De ezek csak kis
eltérések voltak, azt a szörnyû, ijesztõ különbséget sehol sem látta, amire számított.

Értetlenül, telve aggodalommal tért haza St. Helénába, hogy leüljön és megbeszélje
önmagával a felfedezését. Az elsõ gondolata az volt, hogy az anyja hazudott neki. De ez
szinte felfoghatatlan volt. Minden héten többször is részletesen elmondta, hogyan fogant;
beszámolt a gyûlöletes démonról, megerõszakoltatásáról; ilyenkor mindig sírva remegett. Az
az élmény valódi volt és nem egy elképzelt mese, amelyet azért talált ki, hogy félrevezesse
õt. És mégis... Ahogy akkor délután ült magával és megbeszélte a látottakat, képtelen volt
más magyarázatot találni, mint azt, hogy anyja egy hazug. És ebben egyetértett magával.

Másnap visszatért San Franciscóba, lázas izgalommal és elhatározta, hogy harmincöt év
után elõször megkockáztatja a nemi érintkezést egy nõvel. Elment egy masszázsszalonba,
ahol kiválasztott magának egy karcsú, szõke nõt, aki Tammynek hívatta magát. Leszámítva
kissé kiálló fogait és normálisnál kissé hosszabb nyakát, szép nõ volt. Az egyik fülkében
megállapodtak az árban, odaadta a pénzt a nõnek, aztán figyelte, ahogy a nõ leveszi a
szvetterét és kibújik a nadrágjából. Teste sima volt és olyan karcsú, hogy a férfi csak állt, mint
a cövek, képtelen volt moccanni, döbbenten a gondolattól, mi mindent fog csinálni a nõvel.
A nõ leült az ágy szélére, és mosolyogva felnézett rá; kérte, vetkõzzön le. Már csak az
alsónadrág volt rajta, de amikor elérkezett a pillanat, hogy megmutassa a nõnek merev
péniszét, hirtelen látta magát a lángok között a máglyán. Megdermedt. Nézte Tammy kecses
lábait, dús fanszõrzetét, telt kebleit; kívánta nagyon, de nem merte magáévá tenni. A nõ
megérezte habozását, az ágyékához nyúlt és megtapogatta péniszét az alsónadrág alatt. -
Óh, nagyon jó. Szeretném látni. Soha nem volt még ilyen a kezemben. Hadd nézzem meg! -
Amint ezeket a szavakat hallotta, Bruno tudta, hogy valóban más, hiába nem látott magán
semmi különbséget. Amikor Tammy le akarta húzni a nadrágját, pofon vágta, és hanyatt
lökte az ágyon; a nõ beleverte a fejét a falba, aztán csak visított. Bruno azon gondolkozott,
nem kéne-e megölnie. Ha nem is látta démoni szerszámát, rájöhetett, hogy nem emberi
lénnyel van dolga. De mielõtt elszánhatta volna magát, feltépték a fülke ajtaját és egy
gumibotos férfi lépett be. A kidobó ember ugyanolyan megtermett volt, mint õ, és a bot csak
fokozta az elõnyét. Bruno tudta, hogy leteperik, összeköpdösik, aztán megégetik egy
máglyán; de legnagyobb megrökönyödésére csak megkérték szépen, hogy öltözködjék fel és
távozzon. Tammy egy szót sem szólt szokatlan péniszérõl. Minden jel szerint nem tudta,

mennyire más; nem tudta, hogy magán viseli annak a démonnak a jegyét, aki nemzette.
Gyorsan magára kapkodta a ruháját, és zavartan, elvörösödve kisietett a masszázsszalonból,
de örült, hogy titkát nem leplezték le. Visszament St. Helénába, és elmondta önmagának,
milyen közel került a leleplezõdéshez; mire õ is és maga is meg kellett állapítsa, Katherinenek
igaza volt, hogy magának kell kielégítenie önmagát, nõ segítsége nélkül.

Aztán Katherine elkezdett visszajárni, és Brunónak be kellett érnie vele; iszonyatos
mennyiségû spermát hagyott azokban a szép testekben, amelyeket anyja magára öltött.
Legtöbbször azonban még így is önkielégítést végzett, vagy kettesben másik énjével, másik
felével -de mégis vadul izgató volt, amikor behatolhatott egy nõ forró és szûk vaginájába
olykor-olykor.

Most állt a tükör elõtt, nézte magát a tükörben Sally fürdõszobájában, péniszét figyelte,
és azon törte a fejét, vajon milyen különbséget érezhetett Tammy a masszázsszalon
fülkéjében öt éve, amikor megsimogatta meredõ péniszét.

Kis idõ elteltével tekintete elszakadt péniszétõl, és felvándorolt lapos, izmos hasa felé majd
feljebb, széles mellkasára, míg tükörképének szemébe nem nézett. Amikor belenézett
saját szemébe, látásának perifériáján minden elhalványult; a valóság mintha felolvadt volna,
hogy új alakot öltsön; drogok vagy alkohol nélkül hallucinált. Megérintette a tükröt és a
másik Bruno ujjai az ujjaihoz értek a tükör mögül. Mint aki álomvilágba kerül, közelebb lépett
a tükörhöz és hozzányomta orrát a másik Brunóéhoz. Mélyen egymás szemébe néztek. Egy
pillanatra el is felejtette, hogy a tükörképével van dolga, annyira valóságos volt a másik
Bruno. Megcsókolta a másikat, és hideg volt ez a csók. Elhúzta a fejét, akárcsak a másik
Bruno. Megnyalta a száját. Akárcsak a másik. Aztán megint megcsókolta. Megnyalta a másik
Bruno nyitott száját, és a csók fokozatosan felmelegedett, de soha nem lett olyan puha és
kellemes, ahogy várta. A három iszonyatosan erõs orgazmusa ellenére, amelyet Sally-
Katherine kiszívott belõle, pénisze ismét megkeményedett; nekinyomta a másik Bruno
ágyékának; lassan körözött a csípõjével, összedörzsölték meredõ nemi szervüket,
csókolóztak és mélyen egymás szemébe néztek. Egy vagy két percig boldogabbnak érezte
magát, mint bármikor az elmúlt napok során.

De a hallucinációjának hirtelen vége szakadt; a valóság úgy csapott le, mint pöröly a vasra.
Rájött, hogy nem másik énjét öleli magához, hogy tulajdonképpen a tükörképével akart
szeretkezni. Mintha ívfény robbant volna a tükör és a szeme között, és teste beleremegett;
érzelmi robbanás volt ez, de fizikai hatással volt rá, izmai megremegtek tõle. Letargiája egy
szempillantás alatt véget ért. Hirtelen tele lett energiával; agya pörgött, szikrázott.

Eszébe jutott, hogy halott. Fél énje meghalt. Az a ribanc leszúrta Los Angelesben. Ezért
most egyszerre élõ és halott.

Mélységes szomorúság áradt szét benne.

Könnyek gyûltek a szemébe.

Rájött, hogy soha nem ölelheti át magát. Soha többé.

Most már csak két keze van, nem négy; egy pénisze van, nem kettõ; egy szája van és nem
kettõ.

Soha többé nem csókolhatja meg magát; soha nem érezheti, ahogy két sima nyelve
egymáshoz ér. Soha többé.

Egyik fele meghalt. Zokogott.

Soha többé nem szeretkezhet önmagával, mint valaha a múltban legalább ezerszer. Most
már nem maradt szeretõje: csak a keze, a maszturbáció korlátozott gyönyöre.

Egyedül maradt.

Örökre.

Egy darabig csak állt a tükör elõtt, sírt, széles válla legörbült a rettenetes kétségbeesés
súlya alatt. De elviselhetetlen fájdalma és önsajnálata lassan átadta a helyét a dühnek. Õ
tette ezt vele. Katherine. Az a ribanc. Õ ölte meg másik felét, miatta nem érzi teljesnek
magát, és miatta lett nyomorultul üres az élete. Az a gyûlöletesen önzõ ribanc! Ahogy mérge
feltámadt, ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy törjön-zúzzon. Meztelenül végigrohant a
bungalón -át a nappalin, a konyhán, a fürdõszobán -összetörte a bútorokat, feltépte a
kárpitot, ripityára törte a tányérokat, átkozta anyját, démoni apját és a világot, amelyet néha
egyáltalán nem értett.

***

Joshua Rhinehart konyhájában Hilary lesikált három nagydarab sütni való krumplit, és
sorba rakta õket a pulton, hogy már csak a mikró sütõbe kelljen rakni õket, amikor a vastag
steakek kezdik elérni a tökéletes állapotot. A házimunka megnyugtatta. Elnézte a kezét
munka közben, nem gondolt másra, csak a készülõ ételre; félelmei visszahúzódtak agyának
mélyebb bugyraiba.

Tony a salátát készítette. Állt a mosogató mellett, ingujja felgyûrve, mosta és szeletelte a
zöldséget.

Míg õk a vacsorát gyártották, Joshua felhívta a serifet a konyhai telefonon. Beszámolt
neki, hogy pénzt vettek le Frye számlájáról és hogy egy hasonmás ólálkodik most valahol Los
Angelesben és Hilaryra vadászik. Megosztotta vele a tömeggyilkosságok elméletét, amelyre
nem sokkal korábban jutottak hármasban. Laurenski nem tehetett sokat, mert (tudomása
szerint) ilyen bûncselekményeket nem követtek el a körzetében. De ha követett is el
bûncselekményeket, azokról egyelõre nincsen tudomásuk. Az viszont még valószínûbbnek
tûnt, hogy további ilyenek történhetnek, míg meg nem oldódik a hasonmás rejtélye. Emiatt,
és persze azért, mert Laurenski tekintélyén Csorbát ejtett, hogy falazott Frye-nak csütörtök
éjjel, Joshua úgy gondolta (és Hilary ezzel egyetértett), hogy a serifnek joga van tudni, amit
õk is tudnak. Bár Hilary csak a beszélgetés egyik felét hallhatta, annyit meg tudott állapítani,
hogy Peter Laurenski fellelkesült, és Joshua válaszaiból sejtette, hogy azzal állt elõ:
exhumálják Frye sírját és nézzék meg, vajon Bruno Frye nyugszik-e benne. Joshua jobb
szeretett volna várni addig, míg Dr. Rudge-dzsal és Rita Yancyvel beszélnek; de biztosította a
serifet, hogy sor kerülhet a sír felnyitására, ha nem kapnak választ minden kérdésükre.

Amikor Joshua letette a kagylót, megvizsgálta Tony salátáját. Vitatkozott magával, vajon
elég ropogós-e a saláta, nem pudvás-e a retek; szemügyre vette az olajban sercegõ
bélszínszeleteket. Mintha hibát keresne egy csiszolt gyémántban; közölte Hilaryval, hogy
berakhatja a krumplit a mikró sütõbe, majd gyorsan snidlinget vágott a tejfölbe; aztán
kinyitott két üveg kaliforniai cabernet sauvignont -ezt a nagyon száraz vörösbort, amely
Robert Mondavi pincészetébõl származott, innen az út végébõl. Izgatottan nyüzsgött a
konyhában; aggodalmaskodása és tüsténkedése szórakoztatta Hilaryt.

A nõt magát is meglepte, mennyire megkedvelte az ügyvédet. Ritkán érezte kellemesen
magát valakivel, akivel csak néhány órája találkozott elõször. De atyás kinézete, õszintesége,
szellemessége, intelligenciája és váratlanul elhelyezett bókjai miatt biztonságban érezte
magát a társaságában.

Az étkezõben vacsoráztak, egy kellemes, rusztikus helyiségben, melynek három fala be
volt vakolva, a negyedik azonban csupasz téglafal volt, tölgyfa padlója és gerendás
mennyezete. Idõnként esõcseppeket vágott a szél az elbûvölõ kazettás ablakhoz.

Amikor leültek az asztalhoz, Joshua megszólalt:

-A legfontosabb szabály, hogy egy szót sem Bruno Frye-ról, míg egyetlen falat van a
tányéron, míg van egy korty is a poharunkban.
-Egyetértek -felelte Hilary.
-Abszolút támogatom -jegyezte meg Tony. -Az én agyam már egy ideje túltelítõdött. Más
dolgokról is lehet beszélni, nemcsak errõl az egyrõl.
-Így van -felelte Joshua. -De a legtöbbjük ugyanolyan lehangoló, mint ez a Frye-sztori.
Háború, terrorizmus, a géprombolás feléledése, ostoba politikusok és...
-...és mûvészet, zene, filmek, az orvostudomány legújabb eredményei, az új technológiai
forradalom, amely javítja az életminõséget -tette hozzá Hilary.

Joshua összevont szemmel nézett rá az asztal másik oldaláról.
-Magának most Hilary vagy Pollyanna a neve?
-És a magáé Joshua vagy Kasszandra? -kérdezett vissza a nõ.
-Kasszandrának igaza volt, amikor pusztulást jövendölt -mondta Joshua -, de néha még
most sem akarunk hinni neki.
-Ha senki nem hisz magának -jegyezte meg Hilary -, akkor mi jó van benne, ha igaza van?
-Már rég feladtam, hogy meggyõzzem az embereket, hogy a kormány az egyetlen
ellenségük, és hogy a Nagy Testvér mindenkit elkap. De számos egyébrõl sem tudom
meggyõzni õket, ami nekem kézenfekvõ, õk viszont képtelenek felfogni. Túl sok köztük a
bolond, hogy megértse. De nekem már az is elég, ha tudom, hogy igazam van és erre nap,
mint nap egyre több bizonyítékot szolgáltatnak a lapok. Ez nekem elég.
-Áh, értem! -jegyezte meg Hilary. -Más szóval, magát nem érdekli, hogy széthullik alattunk
a föld, magának örömöt okoz, ha annyit mondhat: „Én megmondtam".
-Hoppá, jól eltalált -szisszent föl Joshua.

Tony elnevette magát.
-Vigyázzon vele, Joshua! Ne feledje, abból él, hogy ügyesen forgatja a szavakat.
Háromnegyed órán keresztül mindenrõl beszélgettek, de aztán fogadalmuk ellenére ismét
Bruno Frye-ra terelõdött a szó, még jóval azelõtt, hogy eljött volna a kávé és a konyak ideje.

Egyszer csak Hilary megszólalt:
-Vajon mit tehetett vele Katherine, hogy ennyire fél tõle, hogy ennyire gyûlöli?
-Én ugyanezt kérdeztem Latham Hawthorne-tól -felelte Joshua.
-És mit felelt?
-Nem tudta -felelte Joshua. -Még mindig nem tudom elhinni, hogyha ilyen izzó gyûlölet volt
kettejük között, hogyhogy nem vettem észre az évek során. Katherine egyfolytában
babusgatta. Bruno pedig csüngött az anyján. Természetesen az egész város afféle szentnek
tartotta az asszonyt, hogy magához vette a fiút; bár most úgy tûnik, hogy nem szent volt,
hanem inkább maga az ördög.
-Várjunk csak! -szólt közbe Tony. -Hogyhogy magához vette? Mit akar ezzel mondani?
-Azt, amit jelent. Hagyhatta volna, hogy árvaházba vigyék, de mégsem tette. Megnyitotta a
fiú elõtt a szívét és az otthonát.
-De -szólalt meg Hilary -mi azt hittük, hogy a fia.
-A fogadott fia -mondta Joshua.
-Ez nem volt benne a lapokban -közölte Tony.
-Nagyon régi história -válaszolta Joshua.

Bruno néhány hetet leszámítva Frye-ként élte az életét. Néha úgy tûnt, hogy Frye-abb,
mintha Katherine saját gyereke lett volna. A szeme olyan volt, mint Katherine-é. És
ugyanolyan hideg, zárkózott, melankolikus személyiség volt, mint Katherine -vagy mint az
emberek szerint Leo volt.

-Ha örökbe fogadták -jegyezte meg Hilary -, akkor fennáll a lehetõség, hogy volt testvére.
-Nem volt -felelte Joshua.
-Honnan tudja ilyen biztosan? Lehet, hogy ikertestvére volt! -kiáltott fel izgatottan Hilary.

Joshua a homlokát ráncolta.
-Maga szerint Katherine csak az egyiket fogadta örökbe anélkül, hogy tudott volna róla?
-Ez mindenesetre megmagyarázná a hasonmás felbukkanását -tette hozzá Tony.

Joshua még erõsebben ráncolta a homlokát.
-De hol volt ez a rejtélyes ikertestvér ennyi éven keresztül?
-Minden bizonnyal egy másik család nevelte föl -felelte Hilary, aki élvezte, hogy
továbbfejlesztheti az elméletet. -Egy másik városban, az állam másik részében.
-De lehet, hogy az ország másik részében -tette hozzá Tony.
-Azt akarja mondani, hogy Bruno és elveszettnek hitt testvére végül megtalálta egymást?
-Megtörténhetett -felelte Hilary.

Joshua a fejét rázta.
-Talán, de ebben az esetben biztos nem. Bruno egyedüli gyerek volt.
-Biztos benne?
-Nem fér hozzá kétség -felelte Joshua. -Nincs semmi titok a születésének körülményei
között.
-De ez az iker-elmélet... egészen izgalmas, nem igaz? -jegyezte meg Hilary.

Joshua bólintott.
-Tudom. Könnyû megoldás, és én szeretnék könnyû megoldást találni, hogy lezár-hassam a
dolgot. Higgye el, utálom, hogy cáfolnom kell a teóriáját.
-Lehet, hogy nem sikerül -válaszolt Hilary.
-Sajnos fog.
-Próbálja meg! -bíztatta Tony. -Mondja el, honnan jött Bruno, ki volt az igazi anyja. Lehet,
hogy mi tudjuk majd megkérdõjelezni a maga sztoriját. Lehet, hogy nem is annyira egyszerû
a dolog, mint gondolja.

***

Végül, miután szinte mindent darabokra tört a bungalóban, Bruno erõt tudott venni
magán; bestiális dühe átalakult sokkal emberibb dühvé. Kis idõ múlva hangulata a forrpont
alá került: állt a romhalmaz közepén, zihált, a verejték csepegett a homlokáról, és egész
teste csillogott. Visszament a hálószobába, és magára vette a ruháit.

Amikor felöltözött, megállt a véres ágy lábánál, és lenézett a brutálisan lemészárolt nõ
tetemére, akirõl csak annyit tudott, hogy Sallynek hívták. Hirtelen ráébredt, hogy nem
Katherine volt az. Nem anyjának újabb megtestesülése. A vén ribanc nem cserélt testet; nem
tud kijönni Hilary testébõl, míg az él. Bruno nem is értette, miért képzelte, hogy ki tud.
Meglepte, hogy ennyire összezavarodott.

Azonban nem volt lelkifurdalása amiatt, amit Sallyvel tett. Ha nem is volt Katherine,
Katherine cselédje volt, pokolbéli fajzat. Sally is ellenség volt, részese az ellene szõtt
összeesküvésnek. Ebben biztos volt. Lehet, hogy õ is élõ halott volt. Igen. Egész biztosan az.
Ebben is biztos volt. Igen. Sally pont olyan volt, mint Katherine, halott új testben, ugyanolyan
szörnyeteg, mint õ, nem akart a sírban maradni. Közéjük való volt. Megborzongott. Biztos
volt benne, hogy tudta, hol bujkál Hilary-Katherine. De eltitkolta és megérdemelte a halált.

Különben igazából nem is ölte meg, hiszen úgyis visszajön új alakban, új testet öltve.

El kell felejtenie Sallyt, és meg kell találnia Hilary-Katherine-t! Még mindig ott leselkedik
rá valahol.

Fel kell kutatnia és végeznie kell vele, nehogy az asszony ölje meg elõbb.

Sally azért egy kis nyomot hagyott neki, amin elindulhat. Egy nevet. Ennek a Topelisnek a
nevét. Hilary Thomas ügynökét. Topelis biztos tudni fogja, hol bujkál az anyja.

***

Leszedték az asztalt, elmosogatták az edényeket, majd Joshua bort töltött mindenkinek,
mielõtt elmesélte volna vendégeinek Bruno útját -hogyan lett árvából a Frye birtok
kizárólagos örököse. Hosszú évek során szedegette össze a tényeket. Katherinetõl, másoktól,
akik már akkor is St. Helénában éltek, mielõtt ideköltözött volna, hogy kiépítse jogi praxisát.

1940-ben, amikor Bruno született, Katherine huszonhat éves volt, és együtt élt apjával,
Leóval a sziklaszirten lévõ házban, ahol a család 1918 óta lakott, amikor Katherine anyja
meghalt. Katherine az év egy részét távol töltötte, San Franciscóban járt egyetemre; de
kimaradt az iskolából, mert nem akart távol lenni St. Helénától, hogy olyasmiket tanuljon,
amire semmi szüksége nem volt. Szerette a völgyet, a nagy viktoriánus házat a sziklán.
Katherine csinos, jó alakú nõ volt, akinek annyi kérõje lehetett volna, amennyit csak akar, de
láthatóan nem érdekelték a romantikus kalandok. Bár fiatal volt, zárkózottsága és hûvös
viselkedése a férfiak iránt mindenkit meggyõzött, hogy öreglányként akarja leélni az életét,
és hogy tökéletesen boldog ebben a szerepben.

Aztán 1940 januárjában Katherine egyszer csak kapott egy telefont a barátnõjétõl, Mary
Günthertõl, akivel annak idején együtt járt egyetemre. Marynek segítségre volt szüksége; egy
férfi miatt bajba került. Megígérte, hogy feleségül veszi, de hitegette, aztán hat hónapos
terhesen otthagyta. Mary összetört, családja nem volt, Katherine-en kívül barátja sem.
Megkérte Katherine-t, utazzon hozzá San Franciscóba néhány hónapra, míg a baba meg nem
születik; Mary nem akart egyedül lenni ebben az emberpróbáló idõben. Megkérte Katherine-
t, viselje gondját a gyereknek, míg munkát nem sikerül találnia. Katherine beleegyezett, és el
is mondta mindenkinek St. Helénában, hogy átmenetileg nevelõanya lesz. Úgy tûnt, hogy
örül, annyira izgatta a perspektíva, hogy az emberek arról beszéltek, biztos jó anya lenne, ha
egyszer férjhez menne.

Hathéttel Mary Günther hívása után, és hathéttel a tervezett út elõtt, Leo agyvérzést
kapott, és holtan esett össze a hatalmas tölgyhordók mellett, borgazdaságának pincéjében.
Bár Katherine-t porig sújtotta a gyász, és neki kellett volna átvennie a családi üzlet vezetését,
nem táncolt vissza, megtartotta barátnõjének tett ígéretét. Több mint két hétig volt távol, és
amikor hazatért, egy csecsemõt hozott magával; Bruno Günthert, Mary kicsiny és ijesztõen
törékeny gyermekét.

Katherine egy évig akarta magánál tartani Brunót; ez alatt az idõ alatt Mary lábra áll, és
magára vállalhatja a gyereknevelés tervét. De fél évvel késõbb jött a hír, hogy Mary bajban
van, ezúttal nagyon nagy bajban -egy nagyon virulens rákfajta támadta meg. Mary
haldoklott. Hetei voltak hátra, legfeljebb hónapjai. Katherine elvitte a babát San Franciscóba,
hogy anyja vele lehessen az utolsó napokban. Mary halála elõtt elintézték az örökbefogadást.
Marynek nem voltak élõ rokonai, akik a kisfiút föl tudták volna nevelni. Ha Katherine nem
veszi magához, árvaházba kerül vagy nevelõszülõkhöz, akik, ki tudja, jók lesznek-e hozzá.
Mary meghalt, Katherine kifizette a temetést, majd Brunóval visszatért St. Helénába.

Saját fiaként nevelte Brunót, akár csak vér szerinti anyja lett volna. Megengedhette volna
magának, hogy gondozónõket, szobalányokat fogadjon, de nem engedett senkit a gyerek

közelébe. Leónak nem volt személyzete, és Katherine az õ függetlenségvágyát örökölte.
Amikor Bruno négy éves lett, ismét visszatértek San Franciscóba; itt Katherine hivatalosan is
adoptálta Brunót, aki ekkor kapta meg a Frye nevet.

Hilary és Tony feszülten figyelte Joshua történetét; figyelték, hátha valami abszurd
momentumra bukkannak. Most hátradõltek, és kézbe vették borospoharukat.

Joshua megszólalt:
-Még mindig élnek olyanok St. Helénában, akik úgy emlékeznek Katherine Frye-ra, mint egy
szent asszonyra -aki magához vett egy szegény lelencet, elárasztotta szeretettel, és nem
kevés vagyont hagyott rá.
-Szóval nincs ikertestvér -jegyezte meg Tony.
-Ez egyértelmû -felelte Joshua.

Hilary felsóhajtott.
-Vagyis mehetünk vissza az elsõ kockára.
-Van két dolog is ebben a történetben, ami nem tetszik nekem -jegyezte meg Tony.

Joshua felhúzta a szemöldökét.
-Például?
-Nos, még manapság is, amikor pedig jóval liberálisabb lett az állam, pokoli nehéz egy
egyedülálló nõnek örökbe fogadnia egy babát -magyarázta Tony. -És 1940-ben ez
egyszerûen lehetetlen lehetett.
-Azt hiszem, ezt meg tudom magyarázni -felelte Joshua. -Ha jól emlékszem, Katherine
egyszer megemlítette nekem, Maryvel számítottak rá, hogy a bíróság akadékoskodni fog.
Ezért aztán egy ártatlan hazugságot adtak be a bírónak. Azt mondták, hogy Katherine Mary
unokatestvére, vagyis az egyetlen élõ rokona. Akkoriban, ha jelentkezett egy élõ rokon, a
bíróság szinte automatikusan neki ítélte a gyereket.
-És a bíró elfogadta a rokonság tényét minden ellenõrzés nélkül? -kérdezte Tony.
-Ne feledje, hogy 1940-ben a bíróságok nem avatkoztak bele annyira a családi dolgokba,
mint manapság. Akkoriban az amerikaiak kisebb szerepet tulajdonítottak az államnak.
Általánosságban normálisabb idõ volt az, mint a mai.

Hilary így szólt Tonyhoz:
-Azt mondtad két dolog aggaszt. Mi a másik?

Tony fáradtan húzta végig a kezét az arcán.
-Ezt nehezebb szavakba önteni. Csak megérzés. De ez a sztori... túlságosan is sima.
-Úgy érti, kitalálták? -kérdezte Joshua.
-Nem tudom -felelte Tony. -Nem igazán tudom, mire is gondolok. De ha az ember olyan
sokáig rendõr, mint én, akkor kialakul az ilyesmihez a szimata.
-Szóval valami bûzlik? -kérdezte Hilary.
-Azt hiszem...
-Micsoda? -kérdezte Joshua.
-Semmi különös. Például, hogy túl sima a sztori, túlságosan is klappol. -Tony kiitta a borát,
majd folytatta: -Nem lehet, hogy Bruno valójában Katherine gyereke?

Joshua értetlenül meredt rá. Amikor végre meg tudott szólalni, ezt kérdezte:
-Komolyan gondolja?
-Igen.
-Szóval arra kíváncsi, lehetséges-e, hogy ezt az egész dolgot, köztük Mary Günthert is csak
kitalálta, és valójában azért utazott el Friscóba, hogy megszülje saját törvénytelen gyerekét?
-Pontosan ezt akarom kérdezni -bólintott Tony.
-Nem -válaszolt Joshua. -Nem volt terhes.

-Biztos benne?
-Hát -felelte Joshua -, nem én végeztem el a vizeletvizsgálatát, és nem én csináltam meg a
békatesztet sem. 1940-ben nem is laktam még a völgyben. Csak a háború után költöztem
ide, '45-ben. De többször hallottam a történetet, néha csak részleteket, máskor a maga
teljességében; olyan emberektõl, akik akkor itt éltek. Most is csak azt ismételtem el, amit
tõlük hallottam. De ha terhes, azt nem tudta volna eltitkolni. Egy ilyen kisvárosban nem, mint
St. Heléna. Mindenki tudott volna a dologról.
-A nõk egy kis részének nem nagyon nõ meg a hasa, amikor terhes -szólt közbe Hilary. -Az
ember észre sem veszi rajtuk.
-Elfelejti, hogy nem érdekelték a férfiak -tiltakozott Joshua. -Nem járt senkivel. Hogy
eshetett volna teherbe?
-Talán nem helybeliekkel járt -válaszolta Tony.
-De szüretkor, vagyis õsszel tele a város vendégmunkásokkal, nem igaz? Ezek nem jóképû,
izmos fickók?
-Várjunk csak, várjunk! -vetette közbe Joshua.
-Azt akarja nekem mondani, hogy Katherine, aki köztudottan közömbös volt a férfiak iránt,
egyszerre beleszeretett egy alkalmi munkásba?
-Történt már ilyen.
-De akkor ezt a valószínûtlen kalandot egy apró lyukban bonyolították le, anélkül hogy
leleplezõdtek volna, vagy pletykálkodtak volna róluk. És akkor még Katherine-nek meg kellett
hogy legyen az a különös adottsága, hogy nem látszik meg rajta a terhesség. Nem. -Joshua
megrázta õsz sörényét. -Ez nekem túl sok. Túl sok a véletlen egybeesés. Maga szerint
Katherine sztorija túlságosan klappol, de minden vad feltételezése ellenére a nõ meséjében
csikorog a valóság.
-Igaza van -jegyezte meg Hilary. -Tehát egy újabb sokat ígérõ elmélet harapott a fûbe. -Õ is
kiitta a bora maradékát.

Tony megvakarta az állát és felsóhajtott.
-Azt hiszem, iszonyú fáradt vagyok, és cserbenhagyott a józan eszem. De mégsem érzem,
hogy Katherine sztorija bombabiztos volna. Valami van mögötte. Valami, amit titkolni akart.
Valami bizarr.

***

Sally konyhájában, az üveg-és porcelántörmeléken állva Bruno Frye kikereste a
telefonkönyvbõl a Topelis & Társai cég számát. A központ Beverly Hillsben volt. A számát
tárcsázta, és az üzenetközvetítõ szolgálathoz kapcsolták, ahogy elõre sejtette.
-Vészhelyzetben vagyok -mondta a telefonos kisasszonynak -, és azt hiszem, ön tudna
nekem segíteni.
-Hogyhogy vészhelyzetben? -kérdezte a nõ.
-Ez kifejezetten az. Tudja, a húgom Mr. Topelis ügyfele. A családban haláleset történt, és
azonnal meg kellene találnom.
-Óh, õszinte részvétem -jegyezte meg a nõ.
-Úgy néz ki, hogy a húgom most valahol vakációzik, de nem tudom, hol.
-Értem.
-Sürgõs volna, hogy elérjem.
-Nos, rendes körülmények között az üzenetet azonnal továbbítanám Mr. Topelisnek. Ma
este azonban elment otthonról, és számot sem hagyott, ahol elérhetném.

-Különben sem szerettem volna õt zargatni -felelte Bruno. -Úgy gondoltam, ha már úgyis
maga veszi át az összes hívását, akkor esetleg maga is tudhatja, hol van a húgom. Úgy értem,
hátha telefonált, és üzent valamit Mr. Topelisnek, amibõl kiderül, hol van most.
-Hogy hívják a húgát?
-Hilary Thomas.
-Óh, persze! Tudom is, hol van.
-Csodálatos! Hol?
-Nem tõle magától van üzenetünk. De valaki nemrég üzenetet hagyott Mr. Topelisnek, hogy
adná tovább a hölgynek. Tartaná egy kicsit, kérem?
-Persze.
-Ide írtam fel valahova.

Bruno türelmesen várt, míg a nõ átnézte a céduláit.
-Meg is van -szólalt meg a nõ kis idõ elteltével. -Egy bizonyos Mr. Wyant Stevens volt a
hívó. Arra kérte Mr. Topelist, mondja meg Miss Thomasnak, hogy örömmel foglalkozik a
képekkel. Mr. Stevens azt is hozzátette még, hogy alig várja, hogy Miss Thomas visszatérjen
St. Helénából, hogy nyélbe üthessék az üzletet. Szóval ezek szerint a hölgy St. Helénában van.

Bruno megdöbbent. Nem tudott megszólalni.
-Azt nem tudom, melyik szállodában vagy motelben -tette hozzá a nõ sajnálkozva -, de nem
sok ilyen hely van a Napa-völgyben, szóval szerintem nem lesz nehéz megtalálnia.
-Valóban -felelte Bruno remegõ hangon.
-Ismer valakit St. Helénában?
-Tessék?
-Csak arra gondoltam, hátha a húga barátoknál szállt meg -vetette föl a nõ.
-Igen -felelte Bruno. -Azt hiszem, tudom, hol lesz.
-Még egyszer részvétem a haláleset miatt.
-Tessék?
-Hát, a haláleset miatt.
-Ja, igen. -Bruno idegesen megnyalta az ajkát. -Hát, elég sok haláleset volt a családban az
elmúlt öt évben. Köszönöm, hogy segített.

Bruno letette a kagylót.
Szóval St. Helénában van!
Az az arcátlan ribanc visszament!
Miért? Istenkém, most mire készül? Mit fog csinálni? Miben sántikál?
Bármi legyen is az, abból rá nézve semmi jó nem sülhet ki. Ebben Bruno biztos volt.
Iszonyatosan rettegett, hogy az asszony az õ halálára pályázik; végigtelefonálta a

légitársaságokat az L. A. Internationalen, hogy helyet foglaltasson magának észak felé. De
reggelig nem volt belföldi járat, a többi járaton pedig eladtak minden helyet. Úgy tûnt,
másnap délutánig nem tud elmenni Los Angelesbõl.

Az már késõ lehet.
Tudta. Érezte.
Gyorsan kellett lépnie.
Úgy döntött, kocsival megy. Még fiatal volt az idõ. Ha egész éjjel a volán mögött ül, és a

padlóig nyomja a gázt, hajnalra St. Helénában lesz.
Érezte, hogy az élete függhet ettõl.
Sietve távozott a bungalóból; meg-megbotlott a romhalmazban; a bejárati ajtót nyitva

hagyta, az sem érdekelte, látja-e valaki. Átrohant a gyepen, ki az elhagyott, sötét utcába, a
furgonja felé.

***

A dolgozószobában megkávéztak és elszopogatták a konyakot, majd Joshua megmutatta
Hilarynek és

Tonynak a vendégszobát, amely a ház másik végében volt az õ hálójához képest. Kellemes
és tágas szoba volt, ablaka ugyanolyan kazettás, mint amilyen az étkezõé. A hatalmas
franciaágy látványa azonnal felderítette Hilaryt.

Miután elköszöntek Joshuától, becsukták maguk mögött az ajtót és elhúzták a függönyt,
együtt álltak be a zuhany alá, hogy felfrissítsék sajgó izmaikat. Ki voltak merülve, és meg
akarták ismételni azt a kellemes, gyerekes gyönyört, amit a zuhanyzás okozott elõzõ este a
reptéri szállodában. Egyikük sem számított rá, hogy a szenvedély felüti fürtös fejét. Azonban
amikor Tony beszappanozta Hilary mellét, kezének ritmikus, körkörös mozgásától a nõ bõre
bizseregni kezdett és csodálatos remegést küldött testének min-den tája felé. Amikor a férfi
rátapasztotta a kezét a mellére, mellbimbói megkeményedtek és elõbukkantak a szappanhab
alól. A férfi letérdelt, úgy mosta le Hilary hasát, karcsú lábait, feszes ülepét. Hilary számára
egy kis gömbbé zsugorodott össze a világ, néhány kis érzéssé: az orgonaillatú szappant
érezte orrlyukában, a víz sziszegését, csobogását a fülében, a férfi izmos testének látványát a
szemében és Tony férfiasságának hihetetlen megnövekedését, amikor hozzáért, hogy
leszappanozza. Mire végeztek a zuhanyzással, elfelejtették, milyen fáradtak is; nem maradt
más bennük, csak az égetõ vágy.

Az ágyon az egyik éjjeli lámpa szûrt fényében Tony magához ölelte, végigcsókolgatta
Hilary szemét, orrát, ajkát, aztán az állát, nyakát és kemény mellbimbóit.
-Kérlek -suttogta a nõ. -Most gyere!
-Jó -suttogta bele a férfi Hilary nyakába.

Hilary széttette neki a lábát, és Tony belehatolt.

-Hilary -morogta a férfi. -Édes, szép Hilarym!
Nagy erõvel hatolt bele, mégis gyengéden, és
Hilaryban szétáradt a gyönyör.
Ahogy a férfi mozgott benne, egy testté és lélekké váltak, amit Hilary még soha nem

érzett más férfival. És tudta, hogy Tony is érzi ezt a rendkívüli és elképesztõen mély kötõdést.
Testileg, érzelmileg, intellektuálisan és lelkileg egyetlen lénnyé olvadtak össze, amely sokkal
több lett, mint a két fél szimpla összege; és e csodálatos pillanatban Hilary tudta, hogy ez a
különleges, fontos, ritka és hatalmas élmény kitart, míg csak élnek. Ahogy a férfi szólongatta,
és ahogy õ egyik csúcsponttól bukdácsolt a következõ felé, tudta, hogy megbízhat Tonyban,
ahogy soha még más emberi lényben nem; de a legjobbnak mégis azt érezte, hogy soha
többé nem kell egyedül lennie.

Amikor utána az ágyon hevertek, a férfi megszólalt:
-Elmondod, mi ez a seb az oldaladon?
-Igen. Most már igen.
-Olyan, mint egy lõtt seb.
-Mert az. Tizenkilenc éves voltam, még Chicagóban éltem. Egy éve végeztem el a
középiskolát. Gépírónõként dolgoztam, próbáltam pénzt félretenni, hogy saját lakásba
költözhessek. Earl és Emma lakbérét én fizettem ki.
-Ki volt az az Earl és Emma?
-A szüleim.
-Így szólítottad õket, a keresztnevükön?
-Sose gondoltam apaként és anyaként rájuk.

-Sokat bánthattak -jegyezte meg Tony együtt érzõen.
-Nem hagytak ki egyetlen alkalmat sem.
-Ha nem akarsz róla beszélni, akkor...
-De igen -felelte Hilary. -Hirtelen úgy érzem, hogy életemben most elõször beszélni akarok
róla. Már nem fáj. Mert most már velem vagy, és ez kárpótol minden szörnyû napot.
-A mi családunk szegény volt -mondta Tony. -Viszont szerettük egymást.
-Szerencséd volt.
-Annyira sajnállak, Hilary.
-Most már vége -felelte a nõ. -Régóta halottak, és évek óta le kellett volna számolnom az
emlékükkel.
-Mesélj!
-Hetente néhány dollár lakbért fizettem nekik, amibõl persze szintén piát vettek; én viszont
félretettem minden centet a gépírói fizetésembõl. Nem volt ez sok, de egyre nõtt a betét.

Még ebédre sem költöttem. El akartam költözni a saját lakásomba. Az sem zavart, ha az is
lepusztult lesz, tele csótánnyal -csak ne legyen ott velem Earl és Emma.

Tony megcsókolta Hilary szája szegletét. A nõ folytatta:

-Végül összejött elég, készen álltam a költözésre. Még kellett egy csekk és már indulhattam.
Hilary remegett.
Tony magához szorította.

-Aznap épp a munkából jöttem haza -mondta Hilary. -Bemegyek a konyhába, és Earl
Emmát épp a hûtõnek nyomja. Pisztoly volt nála. A csövét benyomta Emma szájába.
-Úristen!
-A pasasnak iszonyatos... Tudod te, mi az, hogy delírium tremens?
-Persze. Hallucinációk, megmagyarázhatatlan félelem, ami csak a súlyos alkoholistákat kapja
el. Többször is volt dolgom delíriumosokkal. Nagyon erõszakosak és kiszámíthatatlanok
tudnak lenni.
-Szóval Earl ott tartja a pisztolyt Emma szájában, és elkezd ordítani mindenféle õrült dolgot,
hogy hatalmas férgek jönnek ki a falból. Emmát hibáztatta, hogy hagyta õket kijönni. Én
megpróbáltam beszélni Earllel, de észre sem vette, hogy ott vagyok. És a férgek egyre csak
jöttek, ott tekeregtek a lábai körül; iszonyatosan dühös lett Emmára, és meghúzta a ravaszt.
-Úristen!
-Láttam, ahogy Emmának eltûnik az arca.
-Hilary...
-Muszáj beszélnem róla.
-Rendben.
-Még soha nem beszéltem róla senkinek.
-Figyellek.
-Kirohantam a konyhából, amikor lelõtte -folytatta Hilary. -Tudtam, hogy nem jutok ki a
lakásból; hogy elõbb hátba lõ; ezért berohantam a szobámba, és kulcsra zártam az ajtót; de
szétlõtte a zárat. Most már engem vádolt a férgek miatt. Rám lõtt. Nem volt súlyos a seb, de
pokolian fájt, mintha forró piszkavasat nyomtak volna az oldalamhoz; és erõsen vérzett.
-És hogyhogy nem lõtt lé? Mi mentette meg az életed?
-Az, hogy megszúrtam.
-Megszúrtad? És honnan szedted a kést?
-Tartottam egyet a szobámban. Már nyolc éves korom óta. Addig soha nem használtam. De
az járt az eszemben: hogyha elfajulna egy verés, ha úgy érzem, meg akarnak ölni, akkor
megölöm õket. Earlt abban a pillanatban szúrtam meg, amikor elhúzta a ravaszt. Én sem

okoztam neki súlyosabb sebet, mint õ nekem, de megdöbbent, megrémült saját vérének
látványától. Kirohant, vissza a konyhába. Megint elkezdett Emmával ordítozni, hogy vigye
innen a férgeket, mert megérzik a vére szagát. Aztán beleürítette a tárat a fejetlen
holttestbe. Iszonyatosan fájt a sebem, de megpróbáltam számolni a lövéseket. Amikor azt
hittem, kiürült a tár, kibotorkáltam a szobámból; el akartam jutni az ajtóig. De Earlnek
rengeteg tölténye volt; pillanatok alatt újratöltötte a pisztolyt. Amikor meglátott, rám lõtt,
én pedig visszamenekültem a szobámba. Elbarikádoztam az ajtót, és reméltem, hogy
megérkezik a segítség, mielõtt elvéreznék. Kint a konyhában Earl egyre csak ordítozott a
férgek miatt; aztán már rákokat is látott, és minden golyót Emmába eresztett. Százötven
golyót találtak benne, amikor vége lett. Szabályosan péppé lõtte. Olyan volt a konyha, mint
egy mészárszék.

Tony megköszörülte a torkát.
-És vele mi lett?
-Fejbe lõtte magát, amikor a kommandósok megérkeztek.
-És te?
-Egy hetet töltöttem a kórházban. És maradt ez a sebhely emléknek.

Egy ideig mindketten hallgattak.

Az ablak mögött sivítozott az éjszakai szél.
-Nem tudom, mit mondjak... -szólalt meg Tony.
-Hogy szeretsz.
-Igen,
-Mondd ki!
-Szeretlek.
-Én is szeretlek, Tony.

A férfi megcsókolta.
-Jobban szeretlek, mint valaha gondolni mertem, hogy képes leszek szeretni valakit folytatta
Hilary.
-Egy hét alatt sikerült megváltoztatnod.
-Iszonyatosan erõs vagy -jegyezte meg csodálattal Tony.
-Tõled kaptam erõt.
-Volt benned bõven már elõttem is.
-De nem annyi. Te többet adtál. Általában... ha eszembe jut az a nap, amikor meglõtt...
felizgatott a dolog, átéltem újból azt a félelmet, mintha csak tegnap lett volna. Most azonban
nem érzem ezt. Elmeséltem neked, de alig hatott rám. És tudod, miért?
-Miért?
-Mert ami akkor Chicagóban történt, mára már a múlté. Ma már nem érdekes. Itt vagy
velem, kárpótolsz minden szörnyûségért. A mérleg nyelve most már feléd billen.
-Ez kölcsönös, ugye azt tudod? Nekem is ugyanúgy szükségem van rád, mint neked rám.
-Tudom; és ettõl olyan tökéletes az egész.

Megint csak hallgattak.

Aztán Hilary folytatta:
-És más oka is van már, hogy azok az emlékek nem rémisztenek meg többé. Úgy értem azon
kívül, hogy te lettél nekem.
-És mi az?
-Nos, ez Bruno Frye-jal van kapcsolatban. Ma este rájöttem, hogy sok közös van bennünk.
Úgy tûnik, ugyanannyit szenvedett Katherine-tõl, mint én Earltõl és Emmától. Õ beleroppant,
én nem. Ez a nagydarab, erõs ember megtört -én tartottam magam. És ez sokat jelent

nekem. Ebbõl tudom, hogy nem szabad félnem, hogy megnyíljak mások elõtt -hogy bármit el
tudok viselni, amivel csak a világ elõáll.
-Én is ezt mondom neked. Hogy erõs vagy és kemény -felelte Tony.
-Nem vagyok kemény. Miért, úgy érzed?
-Itt nem -mondta a férfi.
-Akkor milyen?
-Elszánt.
-Az nem ugyanaz, mint a kemény.
-Kedvesnek érezlek.
-Ez sem ugyanaz.
-Kedves vagy, elszánt és melegszívû -mondta Tony.

A nõ megszorította.
-Ez viszont kemény -jegyezte meg mosolyogva.
-De nem nehéz puhát csinálni belõle. Akarod, hogy megmutassam?
-Akarom -felelte a nõ. -Légy szíves, mutasd meg!

Ismét szeretkeztek.

Ahogy Tony selymes simogatásával feltöltötte, és ahogy szétáradtak benne a gyönyör
hullámai, Hilary tudta, minden rendben lesz. A szeretkezés ezt súgta, és roppant önbizalmat
adott a jövõvel kapcsolatban. Bruno Frye nem tért vissza a sírból. Nem egy élõ halott üldözi.
A dologra van logikus magyarázat. Holnap beszélnek Dr. Rudge-dzsal és Rita Yancyvel, és
kiderül az igazság Frye hasonmásáról. Annyit meg fognak tudni, hogy a rendõrség segítségét
kérhessék, akik megtalálják a hasonmást és õrizetbe veszik. A veszély elmúlik. Aztán pedig
már mindig Tonyval marad, és ha együtt vannak, már nem történhet velük semmi rossz. Se
Bruno Frye, se más nem tud ártani neki. Végre biztonságban lesz és boldog lesz.

Késõbb, amikor már kezdett elszenderedni, megdördült az ég, a dörgés mintha legördült
volna a hegyekrõl, rá a házra.
Hirtelen furcsa gondolat villant Hilaryba. A dörgés, figyelmeztetés, valójában ómen. Azt
mondja, légy óvatos, és ne legyél olyan baromi biztos magadban!

De mielõtt jobban belegondolhatott volna a dologba, átkerült a szendergés határán és
álomba zuhant.

***

Frye észak felé hajtott Los Angelesbõl, kezdetben a tenger mentén haladt, majd a sztráda
a szárazföld belseje felé kanyarodott.

Kalifornia épp most jött ki egyik benzinhiányos periódusából. A kutak nyitva voltak. Benzin
volt bõven. A sztráda beton ütõérként futott végig az állam testén. Reflektorai, mint két szike
metszett beléje, hogy Frye megvizsgálhassa.

Vezetés közben Katherine járt az eszében. Az a ribanc! Vajon mit csinál St. Helénában?
Visszaköltözött a házba a sziklán? Ha így van, vissza akarja venni magának a borgazdaságot
is? És megpróbálja rákényszeríteni, hogy megint hozzáköltözzön? Megint engedelmeskednie
kell neki, mint azelõtt? Életbevágóan fontos kérdéseknek érezte mindet, bár legtöbbjének
semmi értelme nem volt, és nem is lehetett rájuk logikus választ adni.

Tudatában volt, hogy az agya nem teljesen tiszta. Nem tudott rendesen gondolkodni,
hiába próbált és ez a tehetetlenség megbénította.
Azon törte a fejét, nem kéne-e a következõ pihenõben félreállnia és aludnia. Amikor
felébred, ismét ura lesz önmagának.

De aztán eszébe villant, hogy Hilary-Katherine már ott van St. Helénában, és sokkal
nyugtalanítóbb volt számára a tudat, hogy esetleg már csapdát is állított neki, mint a múló
állapot, hogy képtelen rendezni a gondolatait.

Az is átvillant az agyán, vajon egyáltalán az övé-e még a háza. Végül is halott.
(Pontosabban félhalott.) És el is temették. (Legalábbis azt hitték, hogy eltemették.) És a
birtokot el fogják adni.

Miközben Bruno a veszteségein gondolkozott, nagyon dühös lett Katherine-re, milyen
sokat elvett tõle, és milyen keveset hagyott. Megölte, elvette tõle önmagát, egyedül maradt
miatta, elvesztette önmagát -akivel beszélhetett, akit megérinthetett, és most még tetejébe
az asszony be is költözik a házába.

Beletaposott a gázba, a kijelzõ száznegyven kilométer per órát mutatott.

Ha most egy rendõr megállítja, Bruno elhatározta, hogy megöli. Késsel. Kiontja a belét.
Csíkokra szabdalja. Senki sem állhat Bruno Frye útjába, vissza kell érnie St. Helénába, mire a
nap felkel.

Hét

Mivel tartott tõle, hogy az éjszakai mûszak észreveszi -akik pedig azt hiszik róla, hogy
halott -, Bruno Frye nem hajtott be a furgonnal a birtokra. Ehelyett leparkolt majd egy
mérföldnyire tõle, kint a fõúton, és gyalog vágott át a szõlõn a ház felé, amelyet öt éve
épített magának.

A szakadozott felhõk közül elõbukkanó hold épp csak annyi fényt adott, hogy utat találjon
magának a szõlõtõkék között.

A hegyek némák voltak. A levegõben alig érezhetõen rézgálic szaga terjengett, amelyet
még a nyáron permeteztek szét, de még ennél is erõsebben az ózon illata, a viharillat. Most
már nem esett. Korábban sem lehetett nagy esõ. A föld csak felpuhult és nyirkos volt, de
nem volt sár.

Az ég egy árnyalatnyival világosabb volt, mint egy órával korábban. A hajnal még nem jött
el, de hamarosan felbukkan a nap.

Amikor elérte a tisztást, Bruno leguggolt a cserjék mögé, és a ház körüli árnyakat
tanulmányozta. Az ablakok sötétek voltak. Semmi mozgás. A szél, csendes susogásán kívül
semmi más nem hallatszott.

Bruno a bokrok mögött guggolt néhány percig. Félt megmoccanni, félt, hogy Katherine
odabent vár rá. Aztán hevesen dobogó szívvel feladta fedezékét; felállt és a bejárathoz ment.

Baljában zseblámpa, amelyet nem kapcsolt föl, jobb kezében kés. Felkészült, hogy azonnal
ráveti magát bármire, ami megmoccan; de a sajátján kívül más mozgást nem észlelt.

Letette a küszöbre a lámpát, elõhalászta a kulcsait dzsekije, zsebébõl, és kinyitotta az
ajtót. Ismét a kezébe vette a zseblámpát; fél lábbal benyomta az ajtót, majd miután
felkattintotta a lámpát, gyorsan bement a házba, a kést egyenesen maga elé tartva.

Katherine nem volt ott az elõszobában.

Bruno lassan végigjárta az egyik komor, bútorokkal telezsúfolt szobát a másik után.
Benézett a szekrényekbe, a kanapék és a vitrinek mögé.

A nõ nem volt a házban.

Talán idõben hazaérkezett, még elejét tudja venni az összeesküvésnek.

Állt a nappali közepén, kezében a zseblámpával és a késsel -de most már mindkettõt a
padló felé irányította. Szédült, kimerült volt és zavart.

Most kellett volna beszélgetnie önmagával -hogy megossza önmagával érzéseit, hogy
kibeszélje magából zavarát, és agya visszazökkenjen ettõl a normális kerékvágásba. De már
soha többé nem beszélgethet önmagával, mert õ már meghalt.

Halott.

Bruno remegni kezdett. Zokogott.

Egyedül volt, rémült volt és meg volt kavarva.

Negyven éven keresztül játszotta a hétköznapi ember szerepét, és egész sikeresen el is
tudta adni magát a világnak. Most már ez nem fog menni. Egyik fele meghalt. Ezt a
veszteséget nem lehet kiheverni. Nem volt önbizalma. Mivel nem tudott magához fordulni,
hogy másik énje tanácsát kérje, kifogyott az ötletekbõl, hogy továbbra is fenn tudja tartani a
látszatot.

De az a ribanc itt van St. Helénában. Valahol. Nem tudta rendezni a gondolatait, nem
tudta összeszedni magát, de egy dolgot világosan látott: meg kell õt találnia és meg kell
ölnie. Meg kell tõle szabadulnia egyszer s mindenkorra!

***

A kis utazóvekker csütörtök reggel hét órakor szólalt meg.

Tony egy órával korábban ébredt. Rémülten riadt föl, már-már felült, amikor rájött, hol
van és visszarogyott a párnára. Csak feküdt a hátán a sötétben, bámulta a mennyezetet és
hallgatta Hilary ütemes légzését.

Egy rémálom elõl menekült. Brutális álom volt, telve hullaházakkal, sírkamrákkal,
koporsókkal, haláltól terhes nehéz álom volt. Késekkel, golyókkal, vérrel terhes. Férgek
másztak elõ a falakból és a holtak szemébõl. Élõ holtak beszéltek krokodilokról. Álmában
legalább fél tucatszor veszélybe került Tony élete, de minden alkalommal Hilary belépett
közé és a gyilkos közé, minden alkalommal õ halt meg helyette.

Pokolian felkavaró álom volt.

Félt, hogy elveszíti a nõt. Szerette. Jobban, mint ahogy szavakba tudta foglalni.
Szókimondó ember volt; soha nem habozott kimondani az érzéseit, de most nem talált
szavakat, hogy pontosan leírja, milyen mély az az érzés, amit Hilary iránt érez. Nem gondolta,
hogy léteznek ilyen szavak; amiket õ ismert, azok durvák voltak, nehézkesek és
reménytelenül pontatlanok. Ha elvennék tõle Hilaryt, az élet menne ugyan tovább -de nem
lenne könnyû, nem lenne boldog és nem lenne fájdalommentes.

Nézte a plafont, és megpróbálta azzal vigasztalni magát, hogy felesleges aggódnia egy
rossz álom miatt, ami nem elõjel. Nem egyéb, csak álom. Semmi más.

A távolban vonat fütyült. Gyászos, hideg hang volt ez, Tony fázósan húzta magára a
takarót.

***

Bruno arra a következtetésre jutott, hogy Katherine biztosan abban a házban vár rá,
amelyet Leo épített.

Kilépett a házából és átvágott a szõlõn. A kése és a zseblámpája vele volt. A hajnal elsõ
sápadt fényénél -amikor az ég még tinta kék volt, és a völgy is még sötétbe borult -felment
a sziklán álló házhoz. Nem a függõvasúttal ment, mert ahhoz be kellett volna mennie a
borászatba. Oda, pedig nem mert bemenni, mert gyanította, hogy hemzsegnek odabent
Katherine kémei. Ezért kénytelen volt a sziklához rögzített csigalépcsõn felosonni.

Eleinte kettesével vette a fokokat; de nem jutott túl magasra, amikor rájött,
óvatosabbnak kell lennie. A lépcsõ elrozsdásodott. Nem tartották karban, mint ahogy a
függõvasutat. Az évtizedek során esõ, szél, nyári hõség pusztította. Minden lépésekor
kavicsok, betondarabok törtek le a lépcsõfokokból. Többször is elvesztette egyensúlyát, de a
korlátba is hiába kapaszkodott, egész darabok hiányoztak már ebbõl is. Ezért lassan,
óvatosan haladt a kanyargó lépcsõsoron, és végül fel is ért a szirtre.

Átvágott a gyepen, amelyet benõtt a gaz. A több tucat rózsabokor, amelyet egykor szépen
megmetszettek, gondoztak, most kuszán burjánzó ágait az ég felé meresztette.

Bruno bement a megroggyant viktoriánus házba, és átkutatta a penész szagú szobákat. A
ház tele volt antik bútorokkal, üvegtárgyakkal, szobrokkal, de nem talált semmi fenyegetõt. A
nõ nem volt itt sem.

Nem tudta, hogy ez most jó vagy rossz. Egyfelõl a nõ nem költözött be a távollétében, ez
jó. Ez megnyugtatta. Másfelõl viszont -hol a pokolban lehet?

Zavara egyre jobban fokozódott. A logikus gondolkodás már órákkal ezelõtt
cserbenhagyta, de már öt érzékében sem bízhatott meg. Néha azt hitte, hangokat hall, de
amikor a hang forrását kutatva elindult, rájött, hogy csak saját motyogását hallja. Néha nem
is dohszagnak érezte a dohszagot, hanem anyja kedvenc parfümjének; aztán a következõ
pillanatban megint dohszagnak érezte. Amikor a falakon lógó ismerõs képekre nézett, nem
tudta, mit ábrázolnak; az alakzatok és a színek nem álltak össze megfejthetõ egységgé, és
szemét a legegyszerûbb képek is megdöbbentették. Megállt az egyik olajkép elõtt, amelyrõl
tudta, hogy tájképet ábrázol fákkal és virágokkal, de képtelen volt látni ezeket a dolgokat;
csak emlékezett rá; de látni csak foltokat, értelmetlen vonalakat, pacnikat látott.

Igyekezett nem pánikba esni. Azzal vigasztalta magát, hogy ez a bizarr homály
kialvatlanságának következménye. Gyorsan megtett egy igen nagy távolságot, ez érthetõen
kimerítette. A szeme égett, mintha homok került volna bele. Egész teste sajgott. Nyaka
merev volt. Minden porcikája alvás után kiabált. Ha majd felkel, tiszta lesz a feje. Ezzel
vigasztalta magát. Ezt kellett elhinnie.

Mivel alulról fölfelé kutatta át a házat, most fent volt a padláson, a nagy szobában, ahol
életének nagy részét töltötte. A zseblámpa fényénél látta az ágyat, ahol aludt, amikor ebben
a házban élt.

Õ maga már ott feküdt az ágyon, a szeme csukva, mintha aludna. A szemhéját
természetesen összevarrták, hogy csukva maradjon. És a fehér köntös sem hálóköntös volt,
hanem az a temetési lepel, amelyet még Avril Tannerton adott rá. Mert õ maga már
meghalt. Az a ribanc leszúrta. Õ maga már majdnem egy hete halott.

Bruno túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy utat engedjen a benne lévõ fájdalomnak.
Odament a széles ágyhoz, és elhevert a saját felén önmaga mellett.

Önmaga bûzlött. Átható vegyszer szaga volt.

Az ágynemû önmaga körül nyirkos volt attól a sötét folyadéktól, amely lassan szivárgott a
testébõl.

Brunót ez nem érdekelte. Az õ térfele száraz volt. És bár önmaga halott volt, soha nem fog
nevetni vagy beszélni többé, Bruno örült, hogy mellette lehet.

Kinyújtotta a kezét, és megérintette önmagát. Megérintette a hideg, kemény, merev
kezet és megszorította.

A fájdalmas magány valamelyest oldódott benne.

Bruno persze nem érezhette magát ismét teljesnek, hisz másik fele halott volt. De ahogy
ott feküdt önmaga teteme mellett, teljesen egyedül sem érezte magát.

Égve hagyta a zseblámpát, hogy valami fény azért legyen a bezsaluzott szobában, aztán
elaludt.

Dr. Nicholas Rudge rendelõje egy felhõkarcoló huszadik emeletén volt San Francisco
szívében. Úgy tûnt, gondolta Hilary, hogy az építész vagy soha nem hallott a kaliforniai
földrengésekrõl, vagy lepaktált az ördöggel. Rudge rendelõjének egyik fala üvegbõl volt, a
három hatalmas panelt csupán két függõleges acélrúd tartotta össze; az üveg mögött terült
el a teraszos város, az öböl, a csodálatos Golden Gate Bridge, amely felett még ott
gomolygott az elõzõ éjszakai köd maradványa. Az óceán felõl fújó szél szétszabdalta a
felhõket, percrõl percre kékebbé vált az ég. Festõi volt a látvány.

Az üvegfallal átellenben két kényelmes szék vette körül a teakfa kávézó asztalt. Minden
bizonnyal itt tartották a csoportterápiás foglalkozásokat. Az orvos, Hilary, Tony és Joshua itt
foglalt helyet.

Rudge-ban megvolt az a képesség, hogy elhitesse beszélgetõpartnerével, hogy nála
érdekesebb és elbûvölõbb személyiséggel ezer éve nem találkozott. Kopaszságára ráillett
bármelyik közhely-hasonlat (biliárdgolyó, csecsemõ feneke, stb.), viszont rendezett szakálla
volt és szépen nyírt bajsza. Mellényes öltönyt, nyakkendõt, hozzáillõ díszzsebkendõt viselt,
de ettõl nem nézett ki úgy, mint egy bankár, vagy mint egy dendi. Disztingvált, megbízható
ember benyomását keltette, aki ugyanakkor oldott, mintha tenisz-öltözékben volna.

Joshua összefoglalta a bizonyítékokat, amelyeket még elõzõleg kért a pszichiáter, majd
rövid fejtegetésbe bocsátkozott (amely láthatóan elszórakoztatta az orvost) a pszichiáter
kötelességeirõl: hogy meg kell óvja a társadalmat gyilkos hajlamú betegeitõl. Negyedóra
alatt Rudge eleget hallott ahhoz, hogy ne ragaszkodjék a titoktartáshoz az adott esetben.
Hajlandó volt megmutatni nekik a Frye-ról felállított kartotékát.
-Bár el kell ismernem -mondta Rudge -, ha csak egyikõjük állt volna elõ a történettel, nem
sok hitelt adtam volna a szavainak. Inkább arra gondoltam volna, hogy az én segítségemre
szorul.
-Mindhárman számoltunk a lehetõséggel, hogy elment a józan eszünk -jegyezte meg
Joshua.
-És elvetettük -mondta Tony.
-Hát, ha valóban kiegyensúlyozatlanok -mondta Rudge -, akkor jobb, ha négyünkrõl beszél,
mert belõlem is hívõt csináltak.

Az elmúlt másfél évben (magyarázta Rudge) tizennyolcszor találkozott Frye-jal ötvenötven
perces négyszemközti beszélgetéseken. Az elsõ után, amikor rájött, hogy a páciensét
valami mélyen felkavarta, bátorította volna Frye-t, hogy hetente egyszer találkozzanak, mert
úgy vélte: a problémája túlságosan súlyos, hogy havi egy alkalommal meg lehessen oldani.
De Frye elutasította a gyakoribb kezelést.
-Mint a telefonban is említettem -folytatta Rudge -, Mr. Frye két szándék között õrlõdött. A
segítségemet kérte. Le akart jutni a problémája gyökeréig. Ugyanakkor félt is, hogy feltárja
elõttem a dolgait -hogy mit tudhatok meg róla.
-Mi volt a problémája? -kérdezte Tony.
-Nos, a probléma önmagában -az a lelki csomó, amely szorongást és feszültséget okozott
neki -ott rejtõzött a tudattalanjában. Ezért volt szüksége rám. Ha sikerül megtalálnunk ezt a
csomót, kibogozzuk és megoldjuk a problémát. De nem jutottunk el odáig. Tehát nem tudom
megmondani, mi volt a baja, mert nem sikerült megtudnom. De azt hiszem, önöket az
érdekli, hogy miért jött hozzám, hogy mibõl jött rá: segítségre van szüksége.
-Igen -bólintott Hilary. -Ebbõl legalább ki lehet indulni. Mik voltak a szimptómái?

-A legzavaróbb, legalábbis Mr. Frye szempontjából, egy visszatérõ rémálom volt, amely

halálra rémítette.
A kávézóasztal közepén egy magnetofon állt, mellette két halomban kazetták, az egyikben

tizennégy, a másikban négy. Rudge elõrehajolt és kézbe vette a négyet.

-Minden terapikus beszélgetést magnóra veszek, majd a kazetta a széfembe kerül -mondta.

-Ezek Mr. Frye-jal lefolytatott beszélgetéseimen készültek. Miután tegnap Mr. Rhineharttal

beszéltem, beléjük hallgattam, össze tudok-e állítani belõlük egy reprezentatív válogatást.

Mivel sejtettem, hogy meg fognak tudni gyõzni, úgy gondoltam, ha Bruno Frye panaszait a

saját elõadásában hallgatják meg.

-Kitûnõ -jegyezte meg Joshua.

-Az elsõ felvétel a legelsõ találkozásunkon készült -magyarázta Dr. Rudge. -Negyven percen

keresztül Mr. Frye szinte semmit nem mondott, ami nagyon furcsa volt. Kívülrõl nyugodtnak,

összefogottnak tûnt; de láttam, hogy meg van rémülve és igyekszik palástolni valódi érzéseit.

Nem mert beszélni. Már-már azon volt, hogy feláll és távozik. Az utolsó tíz percben aztán

mégis elmondta, miért jött; de olyan volt ez, mintha a fogát húztam volna. íme egy részlet.
Rudge betette a kazettát a magnóba és lenyomta a gombot.
Amikor Hilary meghallotta az ismerõs mély, csikorgó hangot, végigfutott a hideg a hátán.

Frye beszélt elõször:

-Van ez a gondom.

-Miféle gondról beszél?

-Éjszakánként.

-Igen?

-Minden éjjel.

-Úgy érti, rosszul alszik?

-Részben.

-Nem lehetne konkrétabb?

-Van egy álmom.

-Miféle álom?

-Rémálom.

-Minden éjjel ugyanaz?

-Igen.

-És mióta?

-Mióta csak az eszemet tudom.

-Egy éve? Két éve?

-Nem, sokkal régebb óta.

-Ötévé? Tíz?

-Legalább harminc. Ha nem több.

-Legalább harminc éve ugyanaz a rémálom kínozza?

-Így van.

-De biztos nem minden éjjel.

-De, soha nincs szünet.

-És mirõl szól ez az álom?

-Nem tudom.

-Ne tartsa vissza!

-Nem tartom vissza.

-El akarja nekem mondani.

-Igen.

-Ezért jött hozzám. Tessék, mondja el!
-Szeretném, de egyszerûen nem tudom, mi ez az álom.
-Hogy lehet az, hogy harminc éve ezt álmodja, és mégsem tudja, mi az?
-Arra ébredek, hogy ordítok. Mindig tudom, hogy az álom ébreszt föl. De soha sem bírok rá
visszaemlékezni.
-Akkor honnan tudja, hogy ugyanazt álmodja?
-Csak úgy.
-Ennyi nem elég.
-Mihez nem elég?
-Hogy engem is meggyõzzön, hogy ez ugyanaz az álom. Ha annyira biztos benne, hogy
visszatérõ álom, akkor erre okának kell lennie.
-De ha elmondom...
-Igen?
-Azt fogja hinni, hogy õrült vagyok.
-Soha nem használom ezt a szót.
-Tényleg?
-Tényleg.
-Nos... mindig az álom ébreszt föl. Úgy érzem, mintha valami mászna rajtam.
-És mi az?
-Nem tudom. Soha nem jut az eszembe. De mintha megpróbálna belemászni a számba, az
orrlyukamba. Valami gusztustalan. Ami próbál belém jutni. Feszegeti a szemhéjamat, hogy
bemásszon a szemembe. Érzem, hogy ott mászik a ruhám alatt. A hajamban. Ott van
mindenhol. Mászik, lopakodik...

A rendelõben mindenki a magnót nézte.
Frye hangja most is csikorgott, de kihallatszott belõle a rémület.
Hilary szinte maga elõtt látta a nagydarab ember félelemtõl eltorzult arcát, elkerekedett

szemét, sápadt bõrét, a hideg verejtéket a homlokán.
A szalag folytatódott:

-És csak egy valami mászik magán?
-Nem tudom.
-Vagy több?
-Nem tudom.
-Milyen érzés?
-Egyszerûen csak... rémületes... undorító.
-És miért akar ez a valami magába mászni?
-Nem tudom.
-És azt mondja, hogy minden álom után ezt érzi?
-Igen. Még vagy egy-két percig.
-Érez még mást is ezenkívül a mászkáláson kívül?
-Igen, de ez nem érzés. Ez egy hang.
-Miféle hang?
-Suttogás.
-Úgy érti, ha felébred, azt képzeli, hogy suttogást hall?
-Pontosan. Suttogást, suttogást mindenhonnan.
-Kik ezek az emberek?

-Nem tudom.
-És mit suttognak?
-Azt sem tudom.
-És úgy érzi, hogy mondani akarnak magának valamit?
-Igen. De nem tudom kivenni, hogy mit.
-Van valami elképzelése, esetleg elmélete? Nem tudná megsaccolni, mi az?
-Nem hallom tisztán a szavakat, de tudom, hogy rossz dolgokat.
-Hogyhogy rossz dolgokat?
-Fenyegetnek. Utálnak engem.
-Szóval fenyegetõ suttogás.
-Igen.
-És meddig tart?
-Általában addig, amíg... az a mászkálás.
-Egy-két percig?
-Igen. Nem hangzik õrültségnek?
-Korántsem.
-Na, ne! Egy kicsit azért õrülten hangzik, nem?
-Higgye el, Mr. Frye, hallottam ennél furcsább dolgokat is!
-Folyton az jár a fejemben, hogy ha megtudnám, mit suttognak, ha tudnám, mi mászik
rajtam, akkor ki tudnám találni, mi ez az álom. És ha tudnám, akkor talán el is múlna.
-Majdnem pontosan ugyanezt fogjuk csinálni.
-Tud segíteni?
-Nos, ez jórészt attól függ, hogy ön mennyire akar önmagán segíteni.
-Oh, meg szeretnék tõle szabadulni. Nagyon.
-Akkor sikerülni is fog, minden bizonnyal.
-Olyan hosszú ideje együtt kell élnem vele... de soha nem tudtam megszokni. Rettegek az
elalvástól. Minden áldott éjjel csak rettegek.
-Járt már korábban is terápiára?
-Nem.
-Miért nem?
-Féltem.
-És mitõl?
-Hát... ezt kéne kiderítenie.
-És miért kellett tartania a dologtól?
-Hátha valami... zavarba ejtõ dolog lesz.
-Engem nem ejt zavarba.
-De esetleg engem igen.
-Ettõl ne féljen! Orvos vagyok. Azért vagyok, hogy meghallgassam és segítsek. Ha ön...

Dr. Rudge kikapcsolta a magnót és kiugrasztotta belõle a kazettát.

-Visszatérõ rémálom. Ebben nincs semmi szokatlan. De hogy egy rémálmot hallucinációk,

hangélmények is kísérjenek... -az már nem mindennapos panasz.

-És ennek ellenére -kérdezte Joshua -nem tûnt önnek veszélyesnek ez az ember?

-Óh, dehogy -felelte Rudge. -Félt egy álomtól, és ez érthetõ. És az, hogy az álom még az

ébredés után is kísért, arra utalt, hogy valami különösen szörnyû dologról lehetett szó,

amelyet mélyen a tudattalanjába temetett. De a rémálom általában egészséges dolog;

levezeti a lelki gõzt. Frye nem mutatott pszichotikus tüneteket. Nem tûnt úgy, hogy

összekeveri az álom elemeit a valósággal. Világos vonalat húzott a kettõ közé; agya élesen
elválasztotta a rémálmot a valóságtól.

Tony elõre csúszott a széken.
-Elképzelhetõ az, hogy nem volt ennyire biztos ebben a különbségtételben, mint amennyit
önnek elárult?
-Úgy érti... meg tudott-e téveszteni?
-Meg tudta?

Rudge bólintott.
-A pszichológia nem egzakt tudomány. És ezzel összehasonlítva a pszichiátria még kevésbé.
Igen, meg tudott téveszteni, hiszen csak havonta egyszer találkoztunk, és nem volt alkalmam
megfigyelni a hangulati hullámzásait, személyiségváltozásait, ami sokkal könnyebb lett volna,
ha hetente találkozom vele.
-Annak fényében, amit Joshua az elõbb kérdezett -szólalt meg Hilary -, úgy érzi, valóban
megtévesztette?

Rudge elmosolyodott.
-Úgy néz ki, hogy igen, nem igaz?
Kezébe vette a második kazettát, amely ismét egy elõre kiválasztott ponthoz volt már
tekerve, és a magnóba helyezte.

-Soha nem beszélt az anyjáról.
-Mi van vele?
-Éppen ezt kérdezem.
-Maga sokat kérdez.
-Vannak betegeim, akiket szinte nem is kell kérdez-nem. Megnyílnak és csak mondják.
-Igen? És mirõl beszélnek?
-Elég gyakran az anyjukról beszélnek.
-Biztos nagyon unhatja, nem?
-Nagyon ritkán. Meséljen nekem az anyjáról!
-Katherine-nek hívták.
-És?
-Nincs mit mondanom róla.
-Mindenkinek van mondanivalója az anyjáról -és az apjáról.

Egy jó percig csend volt. A szalag csak tekeredett egyik orsóról a másikra, a magnóból csak
halk sziszegés hallatszott.
-Kivártam, míg megszólal -jegyezte meg Rudge.
-Mindjárt beszélni fog.

-Doktor Rudge?
-Igen?
-Gondolja... ?
-Parancsoljon.
-Maga szerint a halottak halottak maradnak?
-Arra kíváncsi, hogy vallásos vagyok-e?
-Nem. Úgy értem... maga szerint ha meghal valaki... vissza tud járni a sírból?
-Mint egy kísértet?
-Igen. Maga hisz a kísértetekben?

-És maga?
-Én kérdeztem elõbb.
-Nem. Nem hiszek bennük, Bruno. Maga hisz?
-Még nem gondolkoztam róla.
-Látott már kísértetet?
-Nem vagyok biztos benne.
-És mi köze ennek az anyjához?
-Azt mondta, hogy... vissza fog jönni a sírból.
-Mikor mondta ezt magának?
-Oh, ezerszer. Folyton ezt mondogatta. Azt mondta, tudja a módját. Azt mondta, szemmel
tart a halála után is. Azt mondta, ha nem viselem jól magam, és nem élek úgy, ahogy õ
akarja, akkor visszajön és nagyon megkeserülöm.
-És hitt neki?
-Hitt neki?
-Bruno?
-Beszéljünk másról!

-Jézus Isten! -szólelt meg Tony. -Hát innen szedte, hogy Katherine visszajár. A nõ plántálta

el benne, mielõtt meghalt!
Joshua így szólt Rudge-hoz:

-Mi a csudát akart az a nõ elérni? Milyen kapcsolatuk lehetett egymással?

-Ez volt Frye problémájának gyökere -felelte Rudge. -De soha nem jutottunk el odáig, hogy

errõl beszéljen. Igyekeztem rávenni, hogy járjon el hetente, de folyton kitért elõle -aztán

meg meghalt.

-Visszatért a kísértet-témára késõbbi találkozásaik alkalmával is? -kérdezte Hilary.

-Igen -felelte az orvos. -Már a következõ alkalommal megint felhozta. Azt mondta, hogy a

halott az halott is marad, és csak egy gyerek képzeli másként. Kijelentette, hogy nincsenek

kísértetek meg zombik. Meg akart gyõzni, hogy sose hitte el Katherine-nek, amit a

visszatérésrõl mondott.

-De hazudott -jegyezte meg Hilary. -Mert igenis elhitte neki.

-A jelek szerint igen -felelte Rudge és betette a harmadik kazettát a magnóba.

-Doktor, maga milyen hitû?
-Katolikusnak neveltek.
-És most is hisz?
-Igen.
-Eljár templomba is?
-Igen. És maga?
-Nem, Minden héten eljár misére?
-Majdnem mindig.
-Hisz a mennyországban?
-Igen. És ön?
-Igen. És a pokolban?
-Magának mi a véleménye errõl, Bruno?
-Hát, ha van mennyország, akkor lennie kell pokolnak is.
-Egyesek szerint a föld maga a pokol.
-Nem. Van egy másik, ahol tûz van meg minden. És ha vannak angyalok...

-Igen?
-Akkor lenniük kell démonoknak is. A biblia szerint vannak.
-Akkor is jó keresztény lehet, ha nem veszi szó szerint a szentírást.
-Tudja, milyen jegyekbõl lehet észrevenni, hogy valaki démon?
-Hogyhogy jegyekbõl?
-Igen, jegyekbõl. Például ha valaki lepaktál az ördöggel, akkor az jelet tesz rá. Vagy ha valaki
az ördögé valami oknál fogva, azon is jegy van, mint ahogy megbillogozzuk a marhákat.
-Maga szerint valóban le lehet paktálni az ördöggel?
-Tessék? Ugyan, dehogy! Nem, ez marhaság. De vannak, akik hisznek benne. Sokan hisznek.
Engem érdekelnek az ilyenek. Hogy milyenek lélektanilag. Sokat olvasok az okkult dolgokról,
hogy megpróbáljam elképzelni, milyenek azok, akik ilyesmiben hisznek. Szeretném kideríteni,
hogy mûködik az agyuk. Ugye ért engem ?
-Az elõbb a jegyekrõl beszélt, amelyeket a démonok hagynak az emberen.
-Igen. Épp a legutóbb olvastam róla. De semmi különös.
-Azért csak beszéljen róla!
-Hát, tudja, állítólag sok száz démonnak kéne lennie a pokolban. Több ezernek is. Állítólag
ezeknek mind külön jele van, amit azoknak a lelkére tesz, akikre igényt tart. A középkorban
például azt hitték, hogy ha valakinek eper formájú anyajegye van az arcán, az a démon jele.
Másik ilyen volt a kancsalság. Vagy ha harmadik melle is volt valakinek. Vannak, akik így
születnek. Nem is olyan ritkaság. Egyesek szerint ez is a démon jegye. Vagy a 666-os szám. Ez
a legfõbb démon, a Sátán jegye. Akinek 666 van a bõrébe égetve, mondjuk a haja alá, hogy
ne lehessen látni, annak a lelke a sátáné. Úgy értem, így gondolják az igazhívõk. És az ikrek
is... Ez is arra utal, hogy démon mûködött közre a születésénél.
-Hogy a démonok mûve volna az ikerszülés?
-Érti, én nem azt mondom, hogy én ezt elhiszem. Mert nem, ez baromság. Csak azt mondom,
hogy vannak olyan õrültek, akik ezt beveszik.
-Értem.
-Ha untatom...
-Nem. Engem is ugyanúgy foglalkoztat, mint önt.

Rudge kikapcsolta a magnót.
-Egy közbeszúrás, mielõtt folytatnám. Én bíztattam, hogy az okkult dolgokról beszéljen, mert
azt hittem, szimpla kis intellektuális torna lesz neki, amivel megerõsítheti magát, hogy
beszélni tudjon a problémáiról. Sajnálatosan azonban hittem neki, amikor azt mondta: nem
veszi õket komolyan.
-De komolyan vette -jegyezte meg Hilary. -Halálosan komolyan.
-Úgy tûnik. De akkor azt hittem, hogy csak felkészül a saját problémája megoldására. Ha
magyarázatot talál idegenek irracionális gondolkozására, akkor úgy érzi, kész magyarázattal
szolgálni saját irracionális viselkedésére is. Ha magyarázatot talál az okkultistákra, akkor meg
tudja magyarázni az álmát is, amelyre nem emlékszik. Pontosabban azt hittem, hogy ezt
teszi. De tévedtem. A fenébe! Bárcsak gyakrabban jött volna hozzám!

Rudge ismét bekapcsolta a magnót.

-Azt mondta, hogy az ikrek a démonok mûvei.
-Igen. Persze nem mindegyik iker. Csak bizonyos különleges ikrek.
-Mint?
-A sziámi ikrek. Egyesek szerint ez is a démonok jele.

-Igen, ide fejlõdhet egy babona.
-Néha az egypetéjû ikrek úgy születnek, hogy a fejük burokban van. De ez ritka. Néha csak az
egyikén van, de nem mind a kettõn. Az nagyon ritka, hogy mind a két fej burokban van. Ha ez
történik, mérget vehet rá, hogy ezeket az ikreket egy démon jelölte meg. Legalább-is
néhányan ezt hiszik.

Rudge kivette a kazettát a magnóból.
-Nem tudom, hogy illik ez bele a hármójuk tapasztalataiba. De mivel úgy tûnik, hogy ennek a
Frye-nak felbukkant egy hasonmása, úgy gondoltam kíváncsiak lesznek az ikrekrõl vallott
véleményére.

Joshua elõbb Tonyra nézett, aztán Hilaryra.
-De ha Mary Günthernek ikrei születtek, Katherine miért csak egyiket hozta haza? Miért
hazudott volna, hogy csak egy gyerek volt? Ennek semmi értelme.
-Nem tudom -jegyezte meg Tony kételkedve. -Én mondtam, hogy túl simának tûnt ez a
sztori.
-Megtalálta már Bruno születési anyakönyvi kivonatát? -kérdezte Hilary.
-Még nem -felelte Joshua. -Egyik széfben sem volt.

Rudge a kezébe vette a negyedik kazettát.
-Ez volt az utolsó találkozásom Frye-jal, éppen három hete. Végre beleegyezett, hogy
hipnotizálhatom, hátha így visszaemlékszik az álmára. Megígértette velem, hogy csak az
álmaira korlátozom a kérdéseimet. A kiválasztott részlet elején már transzban van.
Visszavezettem az idõben, nem túl messzire, csak az elõzõ éjszakára. Visszavittem az álomba.

-Mit lát, Bruno?
-Az anyámat és magamat.
-Folytassa!
-Húz maga után.
-Hol van?
-Nem tudom. De kicsi vagyok.
-Kicsi?
-Kisfiú.
-És az anyja kényszeríti, hogy menjen valahova?
-Igen. Rángatja a kezem.
-És hova rángatja magát?
-Az... az... ajtóhoz. Az ajtóhoz. Ne hagyja, hogy kinyissa! Ne! Ne hagyja!
-Nyugodjon meg! Meséljen nekem errõl az ajtóról! Hova vezet?
-A pokolba.
-Honnan tudja?
-A földben van.
-Az ajtó a földben van?
-Az Istenért, ne hagyja, hogy kinyissa! Ne hagyja, hogy lelökjön oda! Ne, ne! Nem akarok
oda lemenni!
-Ne féljen, nyugodjon meg! Engedje el magát, Bruno! Lazítson! Nos, elengedte magát?
-I... igen.
-Rendben. Most lassan és nyugodtan mondja el, mi történik ezután. Alinak az anyjával a
földbe vájt ajtó elõtt. Most mi történik?
-Ki... kinyitja az ajtót.

-Folytassa!
-Lökdös.
-Folytassa!
-Belök... az ajtón.
-Folytassa, Bruno!
-Bevágja és... kulcsra zárja.
-Magát bezárja?
-Igen.
-Milyen odabent?
-Sötét.
-És?
-Csak sötét.
-Valamit csak lát?
-Nem, semmit.
-Most mi történik?
-Ki akarok jönni.
-És?
-Túl erõs az ajtó.
-Bruno, ez valóban csak álom?
-Ez az, amit álmodom.
-Nem lehet rossz emlék?
-Az édesanyja bezárta valami sötét szobába, amikor kisfiú volt?
-I... igen.
-A pincébe?
-A föld alá. Abba a helyiségbe a föld alá.
-És milyen gyakran csinálta?
-Állandóan.
-Hetente egyszer?
-Gyakrabban.
-Büntetésbõl?
-Aha.
-Miért?
-Ha nem viselkedtem... ha nem gondolkoztam... egyként.
-Ezt hogy érti?
-Megbüntetett, ha nem voltam egy.
-Egy micsoda?
-Hát egy. Csak úgy. Egy. Ennyi.
-Rendben. Erre majd késõbb visszatérünk. Most folyatassuk, nézzük, mi történik ezután. Be
van zárva a föld alá. Nem tud kijönni az ajtón. Mi történik most, Bruno?
-F... félek.
-Nem, dehogy fél. Biztonságban van, ellazul, egyáltalán nem fél. Nem igaz? Nem érez
nyugalmat?
-Azt... hiszem.
-Oké. Mi történik, miután megpróbálta kinyitni az ajtót?
-Nem bírom kinyitni. Csak állok a legfelsõ lépcsõn és bámulok a sötétbe.
-Vannak lépcsõk is?
-Igen.

-Hova vezetnek?
-A pokolba.
-Lemegy?
-Dehogy! Csak állok... és... hallgatózom.
-Mit hall?
-Hangokat.
-És mit mondanak azok a hangok?
-Csak suttogást hallok... Nem tudom kivenni, de... közelednek és egyre hangosabbak a
hangok. Közelednek. Jönnek felfelé a lépcsõn. Most már nagyon hangosak!
-És mit mondanak?
-Suttognak. Mindenütt suttogás vesz körül.
-Mit mondanak?
-Semmit. Nem jelent semmit.
-Füleljen!
-Nem szavakat mondanak.
-Kik ezek? Kik suttognak?
-Jézus, figyeljen! Jézusom!
-Kik ezek?
-Nem emberek. Nem azok!
-Nem emberek suttognak?
-Vegye le! Vegye le rólam õket!
-Miért söpri most magát?
-Itt vannak rajtam!
-Nincs magán semmi.
-Egész beleptek!
-Ne keljen föl, Bruno! Várjon!
-Édes Istenem!
-Bruno, feküdjön vissza a díványra!
-Jézusom, édes Istenem!
-Megparancsolom, hogy feküdjön vissza!
-Segítsen! Úristen, segítsen!
-Figyeljen rám, Bruno! Maga...
-Vegye le õket! Vegye le!
-Bruno, semmi baj. Lazítson! Mindjárt elmennek.
-Nem, egyre többen vannak! Ááááh!Neee!
-Elmennek. A suttogás egyre távolodik, gyengül.
-Nem, hangosabb! Szinte harsog!
-Nyugalom! Feküdjön vissza!
-Másznak be az orromba! Jézusom! A számba!
-Bruno!

A szalagról furcsa, hörgõ hang hallatszott. Egyre csak ezt lehetett hallani.
Hilary fázósan átölelte saját magát. A szoba mintha kihûlt volna.
Rudge szólalt meg elõször:

-Felpattant a díványról és odarohant, abba a sarokba. A földre kuporodott és eltakarta az

arcát.
A földöntúli nyöszörgés, a fuldokló hörgés egyre csak jött a magnóból.

-De aztán ön magához térítette -mondta Tony.

Rudge belesápadt az emlékeibe.
-Elõször azt hittem, hogy ott marad az álomban. Soha még ilyet nem tapasztaltam
korábban. Nagyon jól értek a hipnoterápiához. Higgyék el, az egyik legjobb hipnoterapeuta
vagyok. De azt hittem, Frye-jal kudarcot vallok, hogy nem tudom magához téríteni. Eltartott
egy darabig, míg reagálni kezdett.

A szalagról folytatódott a nyöszörgés, a hörgés.
-Amit most hallanak -magyarázta Rudge -, az Frye visítása. Annyira rémült volt, hogy a torka
összeszorult, elvesztette a hangját. Próbál ordítani, de csak ennyi hang jön ki a torkából.

Joshua felállt, lehajolt és kikapcsolta a magnót. A keze remegett.
-Úgy gondolja, hogy az anyja valóban bezárta?
-Igen -felelte Rudge.
-És hogy volt ott vele még valami.
-Igen.

Joshua beletúrt fehér hajába.
-De az Isten szerelmére, micsoda? Mi volt abban a pincében?
-Nem tudom -válaszolta Rudge. -A következõ kezelésen akartam kideríteni, de nem láttam
többé.

***

Joshua Cessna Skyline gépén szálltak délkelet felé, Hollisterbe, amikor Tony megszólalt: -
Kezd megváltozni a véleményem errõl az egészrõl.
-Hogyhogy? -kérdezte Joshua.
-Nos, elõször elég egyértelmû volt minden. Hilary az áldozat, Frye a rossz fiú. De most...
bizonyos szempontból Frye is áldozatnak látszik.
-Értem, mire gondolsz -jegyezte meg Hilary. -Miközben azt a szalagot hallgattam... én
szabályosan sajnáltam azt az embert.
-Az rendben van, hogy sajnáljuk -szólalt meg Joshua -, de ne felejtsük el, hogy iszonyatosan
veszélyes.
-Miért beszél róla jelen idõben? Nem halt meg?
-Miért, maga szerint?

***

Hilary annak idején írt egy forgatókönyvet, amelynek több jelenete is Hollisterben
játszódott, tehát valamelyest ismerte a helyet.

Elsõ pillantásra Hollister olyan volt, mint száz másik kisváros Kaliforniában. Régi házak, új
házak. Pálmák és tölgyek. Oleander bokrok. Mivel az állam szárazabb részén terült el, több
volt a por, mint másutt, de ezt csak akkor lehetett észrevenni, ha nagyon erõsen fújt a szél.

Ami miatt Hollister más volt a többinél, annak oka a város alatt feküdt. A törésvonalak
miatt. A legtöbb kaliforniai település törésvonalra vagy annak közelébe épült, amelyek néha
elcsúsztak egymáson és ilyenkor rengett a föld. Ám Hollister nem csupán egyetlen
törésvonalra épült, hanem több törésvonal metszéspontjára; legalább tucatnyira, ezek közt
voltak nagyobbak és kisebbek is, többek között maga a Szent András hasadék is.

Hollister városa állandó mozgásban volt; az év minden napján legalább egyszer
megmozdult a föld. Ezek többsége természetesen a Richter-skála középsõ vagy alsó

tartományába tartozott. A várost soha nem törölték le a föld színérõl. De a járdák
töredezettek voltak. Az egyik út mondjuk sima volt hétfõn, kedden egy kicsit lejtõs, szerdára
ismét síknak mutatkozott. Néha több finom rengés is megrázta a várost; ilyenkor csak rövid
idõre nyugodott meg a föld, egy-két órányira -de az itt élõ emberek ritkán vettek ezekrõl a
rezgésekrõl tudomást, mint ahogy Sierrák síparadicsomának lakói sem figyelnek föl egy
nagyobb hóviharra, amely egy hüvelyknyivel megemeli a hó magasságát. Az évtizedek során
az állandóan mozgásban lévõ föld megváltoztatta az utcák irányát; az egykori sugárutak
elkanyarodtak, némelyik derékszögben is. A fûszeresnél a polcok a fal felé lejtettek, és
drótháló védte az üvegeket a földre zuhanástól. Néhányan olyan házban éltek, amelyek
egyre labilisabb pontok felé csúsztak; de a süllyedés olyan lassú volt, hogy nem okozott
riadalmat, nem kellett új telket keresniük; kitapasztották a repedéseket a falakon, utána
illesztették az ajtókat és ablakokat. Olykor elõfordult az is, hogy egy hollisteri polgár újabb
szobával bõvítette a házát, és nem vette észre, hogy az új helyiség egy törésvonal egyik
oldalára került, míg a ház a másik oldalán maradt; az évek során az új szoba elindult másfelé
-lassan, de biztosan haladt, egy teknõs konokságával -, míg a ház maga vagy a helyén
maradt, vagy lassan elindult az ellenkezõ irányba. A pincék olykor megállíthatatlanul nõttek
az épületek alatt, míg el nem nyelték magát a házat; de addig is a hollisteri polgárok tették a
dolgukat, éltek és dolgoztak. Sok ember félne ilyen városban lakni, ahol (ahogy a helybeliek
mondják) „úgy alszik el az ember, hogy hallgathatja a föld suttogását". De nemzedékek óta
valami csodás bizakodással és derûvel kezelték ezt a tényt.

Itt kézzelfogható volt az abszolút kaliforniai optimizmus.

Rita Yancy egy saroképületben lakott az egyik csendes utcában. Kis ház volt, tágas
verandával. A járda mentén fehér és sárga õszi virágok virítottak.

Joshua megnyomta a csengõt. Hilary és Tony ott állt mögötte.

Egy idõsebb nõ jött ajtót nyitni. Õsz haját kontyba fésülte. Arca ráncos volt, kék szeme
fürgén mozgott és csillogott. Az arcán barátságos mosoly. Kék kartonruhát viselt, fehér
köténnyel és lapos sarkú cipõt, amilyet az idõs hölgyek hordanak. Megtörölte a kezét a
konyharuhába és megkérdezte:
-Mit óhajtanak?
-Mrs. Yancyhez van szerencsénk? -kérdezte Joshua.
-Igen, én vagyok az.
-Joshua Rhinehartnak hívnak.

A nõ bólintott.
-Sejtettem, hogy idejön.
-Mindenképpen beszélnem kell önnel -mondta az ügyvéd.
-Olyan embernek nézem, aki nem adja fel egykönnyen, de lehet, hogy soha.
-Ha kell, letáborozom ide a verandája elé, de addig nem megyek el, míg meg nem kapom
magától az információt, amit akarok.

A nõ felsóhajtott.
-Nem lesz rá szükség. A tegnapi telefonja óta sokat törtem a fejem a dolgon. És arra a
következtetésre jutottam, hogy nem tud velem semmit sem csinálni. Az égvilágon semmit.
Hetvenöt éves vagyok, ennyi idõsen már csak nem zárnak börtönbe. Szóval akár el is
mondhatom, mirõl van szó, különben soha nem hagy békén.

Hátra lépett, szélesre tárta az ajtót és beengedte õket.

***

A sziklán álló ház padlásán Bruno sikítva ébredt föl.

A szobában sötét volt. A zseblámpa telepe lemerült, miközben aludt.

Suttogást hallott.

Mindenütt, maga körül.

Csendesen sziszegõ, rosszindulatú suttogást.

Csapkodta arcát, karját, nyakát és mellkasát, próbálta leseperni magáról a szörnyû
lényeket, amelyek mintha nyüzsögtek volna rajta. Leesett az ágyról. De mintha még több
valami hemzsegett volna a padlón, több ezer is -és mind csak suttogott, suttogott.
Hisztérikusan zokogott, kezét az orra, szája elé kapta, nehogy azok a valamik be tudjanak
mászni.

Fény.

Fénypászmák.

Mintha foszforeszkáló cérnák feszültek volna a helyiségben. Nem sok fényt adtak, de azért
valamennyit. Sokkal többet a semminél.

Gyorsan a fények felé kúszott; közben söpörte a testét -és egy ablakot talált. A túloldalán
zsalugáter. A fény annak rései között hatolt be.

Bruno felállt, hullámzott körülötte a világ, ahogy felállt és reszketõ kézzel kitapogatta a
zárat. Hiába találta meg, nem tudta elfordítani, megette a rozsda.

Visítva, testét söpörve visszabotorkált az ágyhoz; felkapta az éjjeliszekrényrõl az
állólámpát, és mint egy husánggal, beverte vele az ablakot. Aztán félrehajította a lámpát, és
nekifeszült a zsalunak; majd megkönnyebbülten felzokogott, amikor elárasztotta a padlást a
fény.

A suttogás lassan alábbhagyott.

***

Rita Yancy társalgója -ezt a kissé avítt kifejezést használta a nappali helyett -szinte a
paródiája volt a közhelyes társalgóknak, ahol a kedves, idõs hölgyek utolsó éveiket
elmorzsolgatják. Horgolt függöny, a falon hímzések bõséggel -bölcs mondásokkal, apró
virágokkal és csivitelõ madarakkal -, a jó humor és a rossz ízlés félelmetes egyvelegeként.
Kopott bútorhuzat, mély fotelek. A kis asztalon a Reader's Digest régi példányai. A szõnyegek
védelmében vászoncsíkok, ezeken kellett közlekedni. A sarokban kötõs-kosár
gombolyagokkal és kötõtûkkel. A kandallópárkányon régi óra ketyegett.

Hilary és Tony a kanapéra ült, annak is a szélére; nem mertek hátradõlni, nehogy
összegyûrjék a horgolt térítõket a támlán. Hilarynak feltûnt, hogy a sok csecsebecse szépen
le volt porolva, kifényesítve. Úgy érezte, ha hozzányúlna valamihez, Rita Yancy azonnal
felpattanna és hozná a törlõrongyot.

Joshua egy karosszékbe ült. Karja és tarkója horgolt térítõkön nyugodott.

Mrs. Yancy pedig kedvenc székébe helyezkedett; mintha személyiségjegyeit részben a
foteltõl szerezte volna, illetve õ adott volna át valamennyit a széknek. Hilary elképzelte, hogy
az öregasszony és a fotel egyetlen lénnyé olvadt össze az idõk folyamán.

Amikor leült, Rita Yancy betakargatta lábait egy kék-zöld skótmintás gyapjútakaróval.

Volt egy pillanat, amikor tökéletes volt a csend, amikor még az óra is mintha elhallgatott
volna; mintha megállt volna az idõ és õk a szobával együtt átkerültek volna egy távoli
bolygóra, ott is egy múzeumba, ahol a földi létrõl rendeztek antropológiai kiállítást. Aztán

Rita Yancy megszólalt, és azonnal darabokra törte a Hilaryban kialakult képet a kedves
öregasszonyról.
-Nos, az hétszentség, hogy semmi értelme kerülgetni a dolgot, mint macska a forró kását.
Nem akarom erre a baromságra vesztegetni az értékes idõmet. Vágjunk bele a közepibe!
Magukat az érdekli, miért fizetett nekem Bruno Frye havi ötszáz ruppót. Hogy kussoljak,
azért. Az anyja fizetett nekem ugyanennyit majd' harmincöt éven át, aztán a halála után
Bruno folytatta a csekkek küldését. Be kell ismernem, ez pokolian meglepett. Manapság nem
szokás fizetni, hogy az ember az anyja hírnevét megóvja -különösen, ha a spinkó már a fûbe
harapott. De a pasinger tejelt.
-Azt akarja mondani, hogy maga zsarolta Mr. Frye-t, elõtte meg az anyját? -kérdezte
döbbenten Tony.
-Nevezze, ahogy akarja. Hallgatási pénznek, zsarolásnak, aminek csak akarja.
-Amit eddig mondott -felelte Tony -, azt a törvény egyértelmûen zsarolásnak nevezi.

Rita Yancy rá mosolygott.
-Azt hiszi, félek a szavaktól? Hogy remegek, mint a kocsonyában a béka? Édes fiam, hadd
mondjam meg magának, hogy vádoltak engem már ennél keményebb dolgokkal is. Ha
zsarolásnak nevezi, ám tegye! Engem nem érdekel. Egyébként valóban az volt. Minek
köntörfalaznék? De ha olyan ostoba, hogy egy öreg hölgyet meg akar hurcolni, a bíróság
elõtt nem ezt fogom mondani. Csak azt, hogy nagy szívességet tettem Katherine Frye-nak, és
õ ragaszkodott hozzá, hogy lerója háláját a havonta érkezõ csekkek formájában. Van
bizonyítékuk az ellenkezõjére? Vajon miért havonta kaptam a zsozsót? Egy zsaroló pénzt kér,
aztán lelép, ezért is tudják lefülelni. De ki hinné el, hogy egy zsaroló beéri egy szerény
összeggel, havi részletekben?
-Nincs szándékunk bûncselekménnyel vádolni -nyugtatta meg Joshua. -És eszünk ágában
sincs visszakövetelni azt a pénzt magától. Értelmetlen és hiábavaló dolog volna.
-Akkor jó -bólintott az öregasszony. -Mert kurva keményen ellenállnék.

Megigazgatta magán a takarót.
Jól meg kell jegyeznem magamnak ezt a kis öregasszonyt, gondolta magában Hilary. Jó kis
epizódszereplõ lehet egy filmben: a felvágott nyelvû nagyi, aki egy kicsit romlott.

Mi csak információt akarunk magától -mondta Joshua. -Egy kis gond van az örökséggel,
és ez akadályozza a hagyaték elosztását. Néhány kérdésre választ kell kapnom, hogy mindent
sínre tudjak tenni. Azt mondja, nem akarja az idejét fecsérelni ilyen „baromságra". Nos, én
sem akarok hónapokig a Frye-örökséggel tökölni. Kizárólag az indított arra, hogy ideutazzam,
hogy tisztázzak egy engem érdeklõ baromságot.

Mrs. Yancy összeszûkült szemmel méregette elõbb Joshuát, majd Hilaryt és Tonyt. A
szeme hamiskásan csillogott. Végül látható elégedettséggel bólintott, mintha csak a
gondolataikban olvasott volna.
-Azt hiszem, hiszek magának. Rajta, kérdezzen!
-Kezdjük a legkézenfekvõbbel -mondta Joshua -, vagyis azzal, hogy mit tudott maga
Katherine Frye-ról, amiért az az asszony és a fia majdnem negyedmillió dollárt fizetet
magának az elmúlt negyven év alatt.
-Ahhoz, hogy ezt megértsék -mondta Mrs. Yancy -, ismerniük kell a múltamat. Tudják, én a
gazdasági válság idején voltam fiatal. Munkát kerestem magamnak, amibõl meg tudok élni,
és úgy döntöttem, hogy egyik hivatás sem kínált elég perspektívát, kiutat a mókuskerékbõl.
Illetve egy mégis. Rá kellett jönnöm, hogy normális pénzhez csak a legõsibb mesterség révén
jutok. Tizennyolc évesen munkába álltam. Akkoriban az ilyeneket „könnyû erkölcsû nõnek"
nevezték ebben a vegyes társaságban. Ma már nem ilyen óvatoskodók, most már bármilyen

szóval illethetik õket. -Egy õsz tincs kicsúszott a kontyából. Kisimította a homlokából és a
füle mögé dugta. -Ha a szexrõl van szó, egészen elképesztõ, mennyire megváltozott a világ.
-Úgy érti... prostituált volt? -kérdezte Tony, aki ezzel hangot adott Hilary meglepetésének
is.
-Rendkívül szemrevaló lány voltam -jelentette ki büszkén Mrs. Yancy. -Sose dolgoztam az
utcán, vagy bárokban, garniszállókban. San Francisco egyik legfinomabb házában dolgoztam.
Kizárólag a legfinomabb embereket fogadtuk. Mindig tíz, de nem ritkán tizenöt lány élt a
házban, a legszebbek és a legkifinomultabbak. Jó pénzt kerestem. Huszonnégy éves koromra
rájöttem, hogy még kifizetõdõbb, ha a saját kupimat üzemeltetem, és nem másnak
dolgozom, így aztán kerestem egy bájos kis házat, és majdnem az összes megspórolt pénzem
ráment az átalakításra. Aztán megbízható, szép és csiszolt fiatal hölgyeket toboroztam. A
következõ harminchat évben madám voltam, baromi elõkelõ mûintézmény voltunk. Tizenöt
éve vonultam vissza, hatvan évesen; mert Hollsiterbe akartam költözni, ahol a lányom élt
a férjével; közel akartam lenni az unokáimhoz. Az unokák megszépítik az ember öreg napjait,
nem igaz?

Hilary hátradõlt a kanapén, már nem zavarta, hogy esetleg összegyûri a horgolást.
-Ez mind nagyon érdekes -szólalt meg Joshua -, de mi köze ennek Katherine Frye-hoz?
-Hogy az apja rendszeresen vendége volt a házamnak San Franciscóban -felelte Rita Yancy.
-Leo Frye?
-Igen, nagyon furcsa ember volt. Jómagam soha nem voltam vele. Miután madám lettem,
ritkán vállaltam ágybéli melót. Teljesen lefoglalt a szervezés. De hallottam a sztorikat, amiket
a lányok meséltek róla. Úgy tûnt, szuper mocsok volt. Szerette, ha nõ nem beszél és
engedelmeskedik. Imádta sértegetni õket, durván beszélt velük, amíg használta õket.
Kemény fegyelmet követelt, már ha értik, mire gondolok. Imádott malackodni, és nagy pénzt
fizetett a lányaimnak, hogy megtehesse velük, amit akart. Lényeg az hozzá, hogy 1940
augusztusában a lánya, Katherine megjelent nálam. Azelõtt soha nem találkoztam vele. Azt
sem tudtam, hogy Frye-nak lánya van. Frye viszont beszélt neki rólam. Azért küldte hozzám,
hogy a lány nálam szülje meg a gyerekét.

Joshua meglepetten pislogott.
-A gyerekét?
-Merthogy terhes volt.
-Bruno a gyereke volt?
-És mi volt ezzel a Mary Güntherrel? -kérdezte Hilary.
-Sosem létezett ilyen nõ -közölte az öregasszony.
-Ez csak egy fedõ sztori volt, amit Katherine és Leo talált ki.
-Tudtam! -szólalt meg Tony. -Mondtam, hogy túl sima. Baromira sima volt az egész.
-Egész St. Helénában senki nem tudta, hogy terhes -mondta Rita Yancy. -Fûzõvel kötötte el
magát. El se hiszik, hogy elszorította magát az a szegény lány. Szörnyû volt. Amikor
észrevette, hogy elmarad a menzesze -hol volt még akkor hasa?! -, egyre szûkebb ruhákat
kezdett hordani; aztán jöttek a fûzõk, több rétegben is. És koplalt, próbálta tartani a súlyát.
Csoda, hogy nem vetélt el, vagy nem halt bele!
-És ön magához vette? -kérdezte Tony.
-Nem állítom, hogy az áldott jó szívem vezetett -felelte Mrs. Yancy. -Ki nem állhatom a
szenteskedõ öregasszonyokat, akikkel bridge-ezni járok vagy a templomba. Katherine-en sem
esett meg a szívem. És nem is azért vettem magamhoz, mert az apja lekötelezettjének
éreztem magam. Nem tartoztam én neki semmivel. Még csak nem is kedveltem, azok
alapján, amiket a lányaimtól hallottam. És már hat hete halott volt, amikor Katherine

megjelent nálam. Egyetlen ok miatt fogadtam be, nem is tagadom. Hozott magával három
rongyot koszt-kvártélyra és a doktorra. Akkor az jóval nagyobb pénz volt, mint manapság.

Joshua megcsóválta a fejét.
-Akkor sem értem. Híresen hideg volt az a nõ. Nem érdekelték a férfiak. Nem volt szeretõje
sem. Ki volt az apa?
-Leo -felelte Mrs. Yancy.
-Jézusmária! -sóhajtott föl Hilary csendesen.
-Biztos? -kérdezte Joshua.
-Tuti! -felelte az öregasszony. -Az a pasas kora serdülõ korától használta a lányát.

Bruno azt remélte, hogy az alvás majd kitisztítja az elméjét, eltûnik a zavar, a
dezorientáltság, amely éjjel és hajnalban kínozta. De ahogy állt a betört padlásablak elõtt, és
kinézett az októberi szürkeségbe, nem volt ura jobban magának, mint hat órával azelõtt. A
fejében kavarogtak a zavaros gondolatok, tele volt kételyekkel, kérdésekkel és félelmekkel; a
kellemes és a csúnya emlékek úgy kavarogtak benne, mint a férgek; agyában úgy kergetõztek
a képek, mint a higanytócsák.

Tudta, mi baja van. Hogy egyedül maradt. Teljesen egyedül. Félember lett. Kettétépték. Ez
volt a baja. Mióta a másik felét megölték, iszonyatosan ideges volt, egyre kevésbé biztos
magában. Elfogytak az erõforrásai, amelyek táplálták, amikor még létezett mindkét fele.
Most félemberként botladozott az életben, képtelen volt a feladatokkal megbirkózni, még a
legapróbb problémákkal sem.

Hátat fordított az ablaknak, és odatántorgott az ágyhoz. Letérdelt a padlóra az ágy mellé,
és fejét a halott mellére hajtotta.
-Mondj valamit! Beszélj hozzám! Segíts kisütni, hogy mit tegyek! Kérlek, nagyon kérlek,
segíts!

De a halott Bruno nem felelt az élõ Brunónak.

***

Mrs. Yancy társalgója. Ketyeg az óra.

Egy fehér macska vonult be az étkezõbõl és felugrott az öregasszony ölébe.
-Honnan tudja, hogy Leo molesztálta Katherine-t? -kérdezte Joshua. -A férfi biztosan nem
beszélt róla.
-Õ nem -felelte Mrs. Yancy. -De Katherine igen. Szörnyû állapotban volt, félõrült volt. Arra
számított, hogy az apja fogja majd elhozni hozzám, de az öreg meghalt. Egyedül volt és
halálra volt rémülve. Amit a lány magával tett -a fûzõk, a koplalás -iszonyatosan
megnehezítette a vajúdást. Kihívtam a dokit, aki a lányokat hetente megvizsgálta, mert
tudtam, hogy diszkréten fogja kezelni a dolgot. Õ biztos volt benne, hogy a baba elpusztul. És
úgy látta, jó esély van arra is, hogy Katherine belehal a szülésbe. Tizennégy órán át vajúdott a
szerencsétlen. Soha nem láttam, hogy valaki ennyire szenvedett volna. Amikor magánál volt,
akkor meg arról beszélt, mit tett vele az apja. Félt, hogy a sírba viszi magával a titkot, és úgy
tekintett, mint egy papot, akinek meggyónhat mindent. Az apja attól kezdve kényszerítette
szexre, hogy az anyja meghalt. Aztán felköltöztek abba a házba a sziklára, amely, mint
hallom, igencsak el van zárva a világtól, és Leo gyakorlatilag szexuális rabszolgát csinált
belõle. Amikor már nemileg beért a lány, a férfi vigyázott, de hosszú évek után elkövetett egy
hibát; a lánya teherbe esett.

Hilary a legszívesebben magára terített volna egy plédet, annyira fázott. Számtalanszor
megverték, érzelmileg tönkretették, iszonyatos kínzásoknak vetette alá Emma és Earl; de

szexuálisan soha nem közeledtek hozzá. Szerinte Earl impotens volt; csak ez mentette meg
attól, hogy Katherine sorsára jusson. Katherine Frye azonban belekényszerült, és Hilary
hirtelen rokonnak érezte magát vele.

Tony mintha megérezte volna, mire gondol a nõ. Megfogta a kezét, és bíztatóan
megszorította.

Mrs. Yancy a macskáját simogatta, az állat hangosan dorombolt.
-Van itt valami, amit nem értek -szólalt meg Joshua. -Miért nem akkor küldte Leo magához
Katherine-t, amikor kiderült a terhesség? Miért nem kérte meg magát, hogy vetesse el a
gyereket? Gondolom, magának megvoltak ehhez is a kapcsolatai.
-Hát persze! -felelte Mrs. Yancy. -Ebben a szakmában az embernek ismernie kell azokat a
dokikat, akik ezt is megcsinálják. Leo el tudta volna intézni rajtam keresztül azt is. Pontosan
nem tudom, miért nem tette. De egy ilyen alaktól, azt hiszem, nem lehet mindig értelmes
cselekvést várni.

***

Mivel képtelen volt válaszra bírni másik énjét, Bruno felállt és céltalanul mászkálni kezdett
a tágas szobában, miközben felkavarta a port; az ablakon beáradó fényben szálltak a
pormacskák.

Végül megakadt a szeme a két súlyzón, amely vagy huszonöt kilót nyomott. Ezeket a
súlyzókat használta minden áldott nap tizenkét és harmincöt éves kora között.
Felszerelésének nagyobbik része, a nagyobb súlyzók, a nyomópadok, lent voltak a pincében.
De mindig a szobájában tartott egy külön súlyzókészletet, hogy üres óráiban is fejlessze
bicepszét.

Most a kezébe vette õket és emelgetni kezdte õket. Széles válla, izmos karjai gyorsan
felvették a megszokott ritmust; lassan megizzadt.

Huszonnyolc éve, amikor elõször támadt az ötlete, hogy súlyt emeljen és testépítõ legyen,
anyjának is tetszett a gondolat. A brutális edzés kiégeti a szexuális vágyat, amely épp kezdett
megjelenni benne. Mivel démoni nemi szervét nem mutathatta meg lánynak, a súlyemelés
minden idejét lekötötte; ez ragadta meg a fantáziáját, érzéseit, ahogyan a szex tette volna.
Katherine örömmel jóváhagyta ezt.

Késõbb félelmetes izmokat növesztett, és az asszony hirtelen meggondolta magát. Attól
félt, hogy ez az erõ ellene fordulhat -ezért megpróbálta eltiltani a súlyemeléstõl. De amikor
a fiú sírva könyörgött, a nõ rájött, hogy ez a gyerek soha nem fog ellene fordulni.

Hogy is gondolhatta ezt? -kérdezte magától Bruno, miközben lassan a vállához emelte a
súlyzót és lassan leeresztette. Hát nem vette észre, hogy mindig erõsebb lesz, mint a fia?
Hiszen nála volt a földbe vágott ajtó kulcsa. Neki hatalmában állt kinyitni azt az ajtót és
belökni a fiát a fekete lyukba. Mindegy, mekkora volt a bicepsze, amíg az a kulcs nála volt,
mindig erõsebb volt nála.

Ekkoriban történt, amikor a fiú testileg fejlõdésnek indult, hogy az asszony elõször
említette: tudja a módját, hogy lehet visszajönni a síron túlról. Azt akarta, hogy a fia tudja: ha
meghal is, szemmel fogja tartani; és megesküdött, hogy iszonyatosan megbünteti, ha
felfedné démoni örökségét az idegenek elõtt. Ezerszer is elmondta ezt, ha rosszul viselkedne,
visszatér a sírból és bezárja abba a földalatti lyukba örökre.

Most azonban, ahogy Bruno a padláson a súlyzót emelgette, egyszerre rájött, hogy
Katherine fenyegetése mögött nem volt semmi. Valóban természetfölötti ereje lett volna?
Valóban vissza tud térni a halálból? Vagy egyszerûen csak hazudott? Mert félt a fiától? Attól

félt, hogy ha erõs lesz -kitöri a nyakát? Vajon azért riogatta a visszatéréssel, nehogy a fia
rájöjjön, hogy megölheti, hogy egyszer s mindenkorra megszabadulhat tõle?

Hiába bukkantak azonban föl ezek a kérdések Brunóban, nem maradtak a fejében annyi
ideig, hogy felelhetett volna rájuk. A zavaros gondolatok közé keveredtek rövidzárlatosan
sistergõ agyában. Minden kételyt azonnal el is felejtett, amint eszébe jutottak.

Ezzel ellentétben minden egyes felbukkanó félelme megmaradt, ott szikrázott agyának
sötét bugyraiban. Hilary-Katherine-re gondolt, legutóbbi meg-testesülésére és tudatosult
benne, hogy meg kell találnia.

Mielõtt a nõ találná meg. Remegni kezdett.
Nagy robajjal a földre ejtette a súlyzókat, Megreccsentek a padlódeszkák.
-Az a ribanc! -szólalt meg rémülten, dühösen.

***

A fehér macska Mrs. Yancy kezét nyalogatta, míg a nõ beszélt:
-Leo és Katherine bonyolult mesét eszelt ki a gyerek érkezésérõl. Nem akarták beismerni,
hogy a lányé. Ha ezt teszik, meg kell nevezni az apát, egy fiatal kérõt. De ilyen nem volt. Az
öregember nem hagyta, hogy a lányához nyúljanak. Erre csak neki volt joga. Elképesztõ!
Micsoda ember az, aki ráerõlteti magát a saját lányára? És az a mocsok már akkor elkezdte,
amikor a kislány még csak négy éves volt! Nem is értette, mi történik vele. -Mrs. Yancy
szomorúan megcsóválta õsz fejét. -Hogy izgulhat föl egy felnõtt ember egy kisgyerektõl? Ha
én hoznám a törvényt, én az ilyet kiheréltetném -vagy még ennél is szörnyûbb dolgot
mûvelnék vele! Én mondom maguknak, forog a gyomrom.
-Miért nem mondták, hogy Katherine-t megerõszakolta valaki -mondjuk egy
vándormunkás? -kérdezte Joshua. -Ehhez nem kellett volna ártatlanul börtönbe juttatniuk
valakit. Adhattak volna a rendõröknek egy használhatatlan személyleírást. De ha véletlenül
mégis elkapnak valakit, akire ráillik, akinek nincs alibije... akkor is azt mondhatta volna a lány,
hogy nem az volt. Nem kellett volna senkit börtönbe küldenie.
-Így van -mondta Tony. -A legtöbb nemi erõszak megoldatlan marad. A rendõröket inkább
az lepte volna meg, ha Katherine határozottan azonosítja a támadóját.
-Én megértem, miért nem akart erõszakra hivatkozni -szólalt meg Hilary. -Iszonyatos
megaláztatásnak tette volna ki magát. Sok ember még ma is azt hiszi, hogy a nemi erõszakot
a nõ viselkedése provokálja ki.
-Ezzel magam is tisztában vagyok -felelte Joshua. -Én vagyok az, aki folyton azt mondja,
hogy a legtöbb embertársunk idióta. Emlékeznek? De St. Heléna mindig viszonylag nyitott
gondolkodású város volt, az emberek nem vádolták volna Katherine-t, hogy hagyta magát
megerõszakoltatni. A többség semmiképp. Azok mellette lettek volna. Nekem úgy tûnik,
hogy sokkal egyszerûbb lett volna, ha ezt az utat választják és nem találják ki ezt a Mary
Günthert -és aggódhatnak életük végéig, nehogy kiderüljön az igazság.

A macska hanyatt vetette magát Mrs. Yancy ölében. Az öregasszony megsimogatta a
hasát.
-Leo azért nem vádolt mást erõszakkal, mert akkor elõkerülnek a rendõrök -szólalt meg Rita
Yancy. -Leo nagyon tisztelte a zsarukat. Autoriter típus volt. Azt hitte, okosabbak a zsaruk,
mint amilyenek valójában, és attól félt, hogy megsejtenek valamit. Nem akarta felhívni a
figyelmet magára. Rettegett attól, hogy kiderülhet az igazság. Esze ágában sem volt börtönbe
menni kiskorúak megrontásáért, vérfertõzésért.
-Ezt Katherine mondta magának? -kérdezte Hilary.

-Így van. Mint mondtam, nagyon szégyellte, hogy így élt Leóval, és mivel azt hitte, úgyis
belehal a szülésbe, el akarta mondani valakinek az igazságot. Különben is, Leo biztonságban
érezte magát, ha Katherine ügyesen titkolja a terhességét, és ha sikerül mindenkit lóvá tenni
St. Helénában. Akkor el tudják adni a sztorit Katherine megesett évfolyamtársáról.
-Szóval az apja kényszerítette, hogy fûzõket hordjon -jegyezte meg Hilary és jobban sajnálta
Katherine Frye-t, mint gondolta volna. -Azért kényszerítette erre a kálváriára, hogy
megvédje magát. Az egész az õ ötlete volt.
-Igen -mondta Mrs. Yancy. -Nem mert ellentmondani az apjának az a lány. Mindig azt tette,
amit mondtak. Most sem volt ez másként. Fûzõkben járt, koplalt, pedig tudta, hogy pokoli
fájdalmat fog okozni. Azért csinálta, mert félt ellentmondani. Ami nem meglepõ, hisz az apja
huszonnégy éven át módszeresen megtörte a lelkét.
-A nõ egyetemre is járt -szólt közbe Tony. -Ez nem valami elszakadási kísérlet volt?
-Nem -felelte Mrs. Yancy. -Ez is Leo ötlete volt. 1937-ben Európába utazott hét vagy nyolc
hónapra, hogy kiárusítsa az óvilági birtokait. Látta, hogy közeleg a háború, és nem akarta,
hogy a birtokai holt tõkévé váljanak. Katherine-t nem akarta elvinni magával. Azt hiszem, az
üzletet az élvezetekkel akarta kombinálni. Annak az embernek csak a szex járt a fejében.
Magam is hallottam, hogy voltak olyan bordélyok Európában, ahol minden perverzitást ki
lehetett élni. A vén kecske! Katherine csak útban lett volna neki. Úgy döntött, a lánya
egyetemre megy, amíg õ távol lesz. Elintézte, hogy egy ismerõs San Francisco-i család
magához vegye. Õk kereskedtek az Árnyas Fa borászat termékeivel.
-Nagy kockázatot vállalt, hisz kiengedte a markából -jegyezte meg Joshua.
-A jelek szerint nem így gondolta -felelte Mrs. Yancy. -És igaza lett. Hiába volt az apja
hónapokig távol, a lány nem került ki a hatása alól. Soha nem árulta el senkinek, miket tett
vele az apja. De eszébe se jutott, hogy elmondja. Mondom én, hogy megtörték. Rabszolgává
tették. Ez a jó szó rá. De nem úgy, mint az ültetvényeken a négereket. Õ érzelmileg lett
rabszolga. Amikor aztán Frye visszajött Európából, a lánynak ott kellett hagynia az iskolát.
Hazavitte magával St. Helénába és a lány nem tiltakozott. De nem is tudta, hogyan kell.

Az óra a kandallópárkányon elütötte a két órát. A hang sokáig visszhangzott a társalgóban.

Joshua eddig a szék peremén ült. Most hátradõlt, tarkóját a horgolt térítõnek vetette.
Sápadt volt, fekete karikák éktelenkedtek a szeme alatt. Õsz haja élettelenül csüngött. Az
alatt a rövid idõ alatt, mióta Hilary ismerte, rengeteget öregedett.

Tudta, mit érezhet az öreg. A Frye család históriája az embertelenség iskolapéldája volt.
Minél mélyebbre kotortak, annál levertebbek lettek. Az ember szíve önkéntelenül reagált,
egyre jobban elszorult, ahogy kiderültek az újabb és újabb szörnyûségek.

Mintha csak magában beszélne, Joshua megszólalt:
-Szóval visszamentek St. Helénába és ott folytatták, ahol abbahagyták, végül megtörtént a
baj és a lány teherbe esett. St. Helénában senki nem gyanított semmit.
-Hihetetlen!-sóhajtott föl Tony. -Általában az egyszerû hazugság a leghatásosabb, mert
ezen nem lehet elhasalni. De ez a Mary Günther história! Ez kész zsonglõrködés volt.
Egyszerre legalább egy tucat labdát kellett a levegõben tartani! Mégis minden gond nélkül
ezzel álltak elõ.
-Nem egészen -szól közbe Mrs. Yancy. -Volt azért egy-két bibi.
-Micsoda?
-Amikor a lány eljött hozzám, azt mondta St. Helénában, hogy utazik, mert megszületett a
gyerek. Azt mondta, hogy szép gyereket szült Mary, azt persze nem mondta, fiút-e vagy
lányt. Hiszen szegény lány honnan is tudhatta, fiú lesz-e vagy lány. Ez volt az õ nagy tévedése
-hogy azt mondta: már megszületett a gyerek. Igaz, tisztára ki volt szegény. Nem tudott

normálisan gondolkozni. Persze, amiken Leo mellett keresztül kellett mennie! Terhes volt,
titkolnia kellett, Leo hirtelen meghalt és éppen akkor, amikor a legnagyobb szüksége lett
volna rá -szóval az örülés szélére került.
-Nem értem -jegyezte meg Joshua. -Miért volt hiba azt mondani, hogy Mary gyereke
megszületett? Hol itt a bibi?

Mrs. Yancy a macskáját simogatta, amikor válaszolt:
-Azt kellett volna mondania, hogy a Günther bébi hamarosan megszületik, és azért meg
Friscóba, hogy segítsen a lánynak. így nem kellett volna ragaszkodnia a sztorijához, hogy egy
gyerek született. De ez nem is jutott az eszébe. Nem jött rá, mi történhet ebbõl.
Mindenkinek csak egy gyerekrõl beszélt. Aztán megérkezett hozzám és... ikreket szült.
-Ikreket? -nézett rá Hilary.
-A francba! -szólalt meg Tony.

A meglepetéstõl Joshua felpattant.

A fehér macska megérezte a feszültséget. Felkapta a fejét Rita Yancy ölében, és kíváncsian
végigmérte a vendégeket. Sárga szeme valami intenzív belsõ fényt sugárzott.

***

A padlás ablaka tágas volt, de annyira nem, hogy Bruno ne érezze: lassan közelednek
feléje a falak. Tennivalót akart találni, nehogy elkapja a klausztrofóbia.

A súlyzókra ráunt, mielõtt karja megsajdulhatott volna.

Levett egy könyvet a polcról, olvasni próbált, de képtelen volt koncentrálni.

Az agya még így sem tudott megnyugodni; egyik gondolatról ugrált a másikra, mint a
csendes kétségbeeséssel küzdõ ékszerész, aki valahova elrakott egy zacskó gyémántot, és
nem találja.

Halott énjéhez beszélt.

Pókokat keresett a sarkokban, és szétnyomkodta õket.

Énekelt önmagának.

Idõnként felnevetett, de azt nem tudta, tulajdonképpen min is. Sírt.

Átkozta Katherine-t.

Terveket szõtt.

És járkált, járkál, járkált.

Kedve lett volna elmenni és megkeresni Hilary-Katherine-t, de tudta, hogy ostobaság
volna fényes nappal kimerészkednie. Tudta, hogy Katherine kémei ott vannak mindenütt St.
Helénában. A barátai a sírból. A többi élõ halott a túlvilágról, akik új testben bujkálnak. És
mind õrá lesnek. Igen. Legalább egy tucatnyian. Napközben túlságosan feltûnõ volna. Ki kell
várnia, míg lemegy a nap és csak akkor indulhat a ribanc keresésére. Bár az éjszaka volt a
nyughatatlan holtak kedvenc napszaka, amikor a legnagyobb számban kószáltak, és bár éjjel
iszonyú veszélyben lesz, õ is segítségül hívhatja az éjszakát. Ugyanúgy elrejti õt is az éjszaka,
ahogy a rá leselkedõ holtakat. Az egyenlõ erõviszonyok között az dönti el a sikert, hogy ki
lesz a ravaszabb -õ-e vagy Katherine -, és ha csak ez a feltétel, akkor neki nagyobb esélye
van a gyõzelemre. Mert Katherine sunyi volt ugyan, végtelenül álnok, de korántsem olyan
ravasz, mint õ.

Úgy gondolta, biztonságban van, ha a házban marad nappal; és ez ironikus volt, mert
egyetlen percig sem volt biztonságban, míg ebben a házban élt harmincöt éven át. Most
azért volt megbízható búvóhely, mert itt végképp nem keresik Katherine barátai. Mert
Katherine ide akarja hozni. Ezt Bruno tudta. Pontosan tudta! Egyetlen ok miatt jött vissza a

sírból: hogy felhozza ide, a földbe vájt ajtóhoz a ház mögött. Ide akarja bezárni örökre! Ezt
mondta neki, és Bruno soha nem felejtette el. És most az anyja arra számít, hogy kerülni
fogja a házat. Sohasem keresné ebben a régi padlásszobában.

Akkora örömöt okozott neki ez a felismerés, hogy hangosan felnevetett.

De aztán szörnyû gondolata támadt. Ha Katherine mégis itt keresné a barátaival, akkor
nem kéne messze cipelniük. Az az ajtó itt van a ház mögött. Ha Katherine és pokolbéli társai
elkapnák, alig egy perc alatt be tudnák hajítani abba a sötét pincébe, a suttogás köré.

Rémülten rohant vissza az ágyhoz, leült maga mellé, és azt szerette volna, ha önmagától
vigasztalást kap, hogy minden rendben lesz.

***

Joshua képtelen volt nyugton maradni. Fel-alá járkált a szõnyegre terített futók mentén
Mrs. Yancy társalgójában.
-Amikor Katherine megszülte az ikreket -folytatta az öregasszony -, rájött, hogy nem tudja
fenntartani a szépen kidolgozott mesét. St. Helénában egy gyerekrõl tudnak az emberek.
Akármit mondana a másik gyerekrõl, csak fokozná a gyanújukat. A gondolat, hogy kiderülhet,
mit csináltak az apjával... nos, azt hiszem, ez elviselhetetlen volt számára. Összetört. Három
napig nem volt magánál, össze-vissza beszélt. Az orvos nyugtatót adott neki, de nem
használt. Õrjöngött, mint egy eszelõs, Én már arra gondoltam, hogy szólok a mentõknek,
vigyék el szépen egy gumiszobába. De ezt nagyon nem szerettem volna. Baromira nem.
-De pszichiátriai segítségre volt szüksége -szólt közbe Hilary -, hagyni három napig
õrjöngeni, ez nem tehetett jót. Egyáltalán nem.
-Lehet -felelte Mrs. Yancy. -De nem csinálhattam mást. Úgy értem, ha az ember egy
elegáns kupit üzemeltet, akkor nem látja szívesen a rendõröket, hacsak nem vendégként
fizetésnapon. Rendszerint nem háborgatták az olyan úri helyeket, mint az enyém; hiszen
befolyásos üzletemberek, politikusok voltak a klienseim, és a zsaruk nem akarták zavarba
hozni a fejeseket. Ha viszont Katherine-t kórházba küldöm, azonnal megszellõztetik a dolgot
a lapok, és a zsaruk kénytelenek lesznek bezáratni a kupimat. Kizárt, hogy folytathattam
volna a munkát, ha hûhót csapnak körülöttem. Képtelenség. És az orvosom is berezelt, hogy
tönkreteszem, ha kiderül, prostikat is kezel. Manapság már az sem okoz meglepetést, ha
kiderül, hogy egy doki krokodilokat sterilizál ugyanazokkal a mûszerekkel, amelyeket a
mûtõjében használ. De 1940-ben az emberek még... finnyásak voltak. Szóval be kell lássák,
magamra is gondolnom kellett, a dokimra és a lányaimra...

Joshua odament az öregasszony székéhez. Lenézett a nõre, szemügyre vette egyszerû
ruháját, tiszta kötényét, sötétbarna kötött harisnyáját, ócska, fekete cipõjét. Mintha látni
akarta volna az igazi énjét a nagymamás külsõ alatt.
-Amikor elfogadta Katherine-tõl azt a háromezer dollárt, nem vállalt érte bizonyos
felelõsséget is?
-Nem én kértem, hogy hozzám jöjjön szülni -felelte Mrs. Yancy. -Az én kis boltom jóval
többet ért háromezer rongyos dollárnál. Nem akartam eldobni egy magasztos elv miatt.
Ugye maga szerint ezt kellett volna tennem? -Értetlenül rázta meg õsz fejét. -Ha valóban így
gondolják, akkor maga álomvilágban él, drága uram.

Joshua csak nézte az öregasszonyt, nem mert megszólalni, mert azt hitte, megsérti és az
öregasszony ordítani fog vele. Nem akarta, hogy kidobja a házából, míg meg nem tud
mindent Katherine Anne Frye terhességérõl és az ikreirõl. Ikrek!

-Nézze, Mrs. Yancy -szólalt meg Tony -, nem sokkal azután, hogy befogadta Katherine-t,
amikor rájött, hogy fûzõkkel kínozta magát, ön tudta, hogy minden bizonnyal el fogja
veszíteni a gyereket. Elismerte, hogy az orvos is azt mondta, hogy ez a veszély fennáll.
-Igen.
-Sõt, hogy Katherine is belehalhat.
-Na és?
-Egy gyerek vagy egy terhes asszony halála vajúdás közben -, nos, ez ugyanolyan gyorsan a
kupija bezárásához vezethetett volna, mintha idehívja a zsarukat az õrjöngõ nõhöz. Mégsem
hagyta a sorsára, amikor még lett volna ideje rá. Tudta, mekkora kockázatot vállal, mégis
elfogadta a háromezer dollárt és befogadta. Nyilván tudta, hogy ha valaki meghal, akkor azt
jelentenie kell, különben bezárják a házát.
-Ez nem volt gond -felelte Mrs. Yancy. -Ha a baba meghalt volna, elvittük volna egy
bõröndben. Csendesen eltemettük volna valahol Marin megyében. Vagy teleraktuk volna
kövekkel a bõröndöt és ledobjuk a Golden Gate hídról.

Joshua ellenállhatatlan vágyat érzett rá, hogy elkapja az öregasszonyt a kontyánál fogva.
Ehelyett elfordult, vett egy mély lélegzetet és újból járkálni kezdett, tekintetét a padlóra
szegezve.
-És Katherine? -kérdezte Hilary. -Vele mit csinált volna, ha meghal?
-Ugyanazt, amit az ikrekkel, ha halva születnek -felelte könnyedén Mrs. Yancy. -Bár õ már
nem fért volna bele egy kofferbe.

Joshua megállt a szõnyeg végén és döbbenten meredt az öregasszonyra. Pedig az nem
viccelni akart. Egyáltalán nem vette észre, milyen morbid dolgot mondott; õ csak a tényt
rögzítette.
-Ha valami gallyra ment volna, el kellett volna tüntetnünk a hullát -folytatta Mrs. Yancy. -És
persze úgy intéztük volna, hogy senki ne tudja: Katherine nálam járt. Ne nézzen rám ilyen
döbbenten, ifjú hölgy. Nem vagyok én gyilkos. Arról beszélünk, hogy mit csináltam volna amit
bárki megtett volna a helyemben -ha a nõ, vagy a gyerek véletlenül meghal.
Természetes halállal! Az isten szerelmére, ha gyilkos volnék, már akkor megszabadultam
volna Katherine-tõl, amikor õrjöngött, amikor nem tudhattam, hogy egyáltalán magához tér

e. Hiszen veszélyt jelentett rám. Nem tudtam, nem vesztem-e el a házam, a klienseimet.
Mégsem fojtottam meg. Jóságos Isten, még csak eszembe sem jutott! Babusgattam szegény
lányt, amíg õrjöngött, a gondját viseltem. Aztán végül rendbejött.
-Azt mondta, hogy Katherine õrjöngött, félrebeszélt. Ez úgy hangzik, mintha..,
-Csak három napig -jelentette ki Mrs. Yancy. -Még az ágyra is le kellett kötöznünk, nehogy
kárt tegyen magában. De csak három napig volt beteg. Szóval lehet, hogy mégsem
idegösszeroppanása volt. Hanem valami átmeneti megzuhanás. Mert három nap után olyan
volt, mintha újjászületett volna.
-Az ikrek -mondta Joshua. -Térjünk vissza az ikrekre. Ez az, ami minket igazából érdekel.
-Azt hiszem, mindent elmondtam maguknak -felelte Mrs. Yancy.
-Egypetéjû ikrek voltak? -kérdezte Joshua.
-Honnan lehet ezt újszülötteken észrevenni? Hiszen vörösek és ráncosak. Ilyenkor nem lehet
eldönteni, hogy egypetéjûek vagy sem.
-Az orvos végezhetett vizsgálatot...
-Egy elsõ osztályú kupiban voltunk, Mr. Rhinehart, nem kórházban. -Mrs. Yancy
megcirógatta a macska állát, mire a macska játékosan a keze után kapott. -A dokinak nem
volt se ideje, se felszerelése, hogy megvizsgálja õket. Különben miért érdekelt
volna minket, hogy egypetéjû ikrek vagy sem?

-Katherine egyiküket Brunónak nevezte -jegyezte meg Hilary.
-Igen -felelte Mrs. Yancy. -Akkor tudtam meg, amikor õ küldött csekket az anyja halála
után.
-És mi volt a másik neve?
-Gõzöm sincs. Amikor elment, egyiküknek se adott nevet.
-De nem voltak nevek az anyakönyvi kivonatokon? -kérdezte Tony.
-Nem voltak ilyenek -felelte Mrs. Yancy.
-Ez meg hogy lehet?
-A születésüket nem jegyezték be.
-De a törvény...
-Katherine ragaszkodott hozzá, hogy ne jelentsük be. Jó pénzt fizetett, és biztos akart lenni
abban, hogy meg is kapja érte, amit akart.
-És az orvos belement? -kérdezte Tony.
-Ezer dollárt kapott a szülésért, és hogy tartsa a száját -mondta az öregasszony. -Akkoriban
egy ezres többet ért, mint manapság. Jól megfizették, hogy kikerüljön egy-két törvényt.
-Mind a két baba egészséges volt? -kérdezte Joshua.
-Vékonyak voltak -mondta Mrs. Yancy. -És pokolian kicsik. Két szánalmas csöppség. Talán
mert Katherine fogyókúrázott. És fûzõkkel gyötörte magát. De ugyanúgy sírtak, mint a többi
bébi. És semmi baj nem volt az étvágyukkal. Egészségesek voltak, csak épp kicsik.
-Meddig maradt magánál Katherine? -kérdezte Hilary.
-Majdnem két hétig. Ennyi kellett, hogy megerõsödjön a nehéz szülés után. És a babáknak is
meg kellett izmosodniuk.
-Amikor elment, mindkét gyereket magával vitte?
-Hát persze. Nem óvoda voltam. Örültem, hogy végre elmentek.
-Azt tudta, hogy csak az egyik gyereket fogja St. Helénába vinni? -kérdezte Hilary.
-Úgy tudtam, hogy ez a szándéka, igen.
-Nem mondta, mit a akar tenni a másik fiúval? -kérdezte Joshua, aki átvette a kérdezõ
szerepét Hilarytól.
-Azt hiszem, örökbe akarta adni -felelte Mrs. Yancy.
-Azt hiszi -kérdezte kétségbeesetten Joshua. -Egy szemernyit sem érdekelte, mi történhet a
két tehetetlen gyerekkel egy asszony kezében, aki mentálisan zavart volt?
-Meggyógyult.
-Ostobaság!
-Én mondom magának, ha találkozott volna vele az utcán, nem is gondolta volna, hogy
gondja van.
-De az isten szerelemére, a felszín alatt...
-Õ volt az anyjuk -felelte mereven Mrs. Yancy. -Nem tehetett bennük semmilyen kárt.
-Ebben nem lehetett biztos -jegyezte meg Joshua.
-Tökéletesen biztos voltam -jelentette ki Mrs. Yancy. -Mindig nagyra becsültem az
anyaságot, és az anyai szeretetet. Az anyai szeretet csodákra képes.

Joshuának ismét uralkodnia kellett magán, nehogy megragadja a nõ kontyát.
-Katherine nem tudta örökbe adni a fiát -szólt közbe Tony. -Anyakönyvi kivonat nélkül nem
tudta volna bizonyítani, hogy a gyerek az övé.
-Vagyis számos kellemetlen lehetõséggel vagyunk kénytelenek számolni -jegyezte meg
Joshua.
-Õszintén szólva nem értem magukat, emberek -jegyezte meg fejcsóválva Mrs. Yancy és
megvakargatta macskája hasát. -Folyton csak a legrosszabbra gondolnak. Én még nem

láttam ennyi pesszimistát egy rakáson. Az eszükbe sem jut, hogy az egyik gyereket otthagyta
egy templom elõtt? Lehet, hogy beadta egy árvaházba, ahol azonnal a gondjukba is vették.
Én úgy képzelem, hogy egy fiatal pár vette magához a kisfiút, kitûnõ nevelést adták neki, sok
szeretetet, szóval mindent, amit csak kell.

***

Míg arra várt, hogy leszálljon az est, Bruno Frye hol unatkozott, hol ideges volt; hol
magánytól szenvedett, hol rettegett; hol õrjöngött -de a csütörtök délután nagy részét
igazában azzal töltötte, hogy halott énjével beszélgetett. Szerette volna megnyugtatni
háborgó agyát, visszaszerezni céltudatosságát, de nem sokra jutott. Arra az elhatározásra
jutott, hogy nyugodtabb és boldogabb lesz, ha legalább másik énjének szemébe nézhet; mint
a régi szép idõkben, amikor órákon át néztek vágyakozva egymás szemébe; szó nélkül
kommunikáltak, hisz végül is egyek voltak. Eszébe jutott a pillanat Sally fürdõszobájában,
amikor a tükör elõtt állt és tükörképét másik énjének vélte. Amint azokba a szemekbe
nézhetett, amelyeket másik énjének tudott, eltöltötte a csodálat, a boldogság és a béke.
Most is vágyott erre a tudatállapotra. És mennyivel jobb, ha másik énjének valódi szemébe
nézhetett, még ha azok laposak is voltak már és élettelenek. De önmaga ott feküdt az ágyon,
szemét szorosan összezárta. Bruno megérintette a másik Bruno szemét, hideg golyókat
érzett; a szemhéj nem akart felnyílni. Kitapogatta görbületét, s a szemek sarkában apró
göböket érzett, a varratokat. Nagyon felizgatta a gondolat, hogy újból azokba a szemekbe
nézhet; Bruno felállt és lesietett a házba pengéért, finom manikûr ollóért, horgoló tûért amelyekkel,
rögtönzött sebészeszközök gyanánt, talán ki tudja nyitni a másik Bruno szemeit.

***

Ha Rita Yancy tudott még mást is a Frye-ikrekrõl, azt Hilary és Joshua ki nem húzza belõle.
Tony jól látta ezt, ha az érintettek nem is. Olyan ingerültek és keserûek voltak, hogy
bármelyikük bármelyik pillanatban mondani talál valami éleset, amitõl az öreg-asszony
megsértõdik és kiparancsolja õket a házból.

Tony látta, hogy Hilaryt mélyen megrázza a párhuzam saját gyerekkori kálváriája és
Katherine szenvedése között. Dühítette Rita Yancy hozzáállása -a perverz moralizálás, a
szirupos érzelgõsség és a megdöbbentõ érzéketlenség.

Joshuának az önbecsülése ingott meg, hiszen Katherine-nek dolgozott huszonöt éven át,
és nem vette észre, hogy egy õrülttel volna dolga. Undorodott magától, ezért a szokásosnál
is morcosabb volt. És mivel Mrs. Yancy normális körülmények közt is olyan ember lehetett,
akit Joshua megvet, a türelme annyira elfogyott az öregasszony iránt, hogy belefért volna
egy teli gyufásdobozba az utolsó négy amerikai elnök bölcsessége mellé.

Tony felállt a kanapéról, és odament a lábtartóhoz Rita Yancy széke elõtt; leült, mintha
csak a macskát akarná megsimogatni; azzal azonban, hogy odaült az öregasszony és Hilary
közé, egyben közömbösítette Joshuát is, aki Mrs. Yancy fölé magasodott, mintha el akarná
kapni a grabancát. A sámli ideális helynek mutatkozott a beszélgetés folytatásához. Tony
simogatta a fehér macskát, egyfolytában csevegett az öregasszonnyal, elbûvölte, bedobta a
Clemenza trükköket, amelyek számtalanszor beváltak már a rend-õri munkájában.

Végül megkérdezte, volt-e valami szokatlan az ikrek születése körül.
-Szokatlan? -kérdezett vissza értetlenül Mrs. Yancy. -Maga szerint nem volt szokatlan ez az
egész?

-Igaza van -felelte Tony. -Nem tettem fel pontosan a kérdést. Az érdekelne, hogy volt-e
valami különös magában a szülésben, a vajúdás során, vagy amikor világra jöttek a gyerekek;
valami furcsaság, valami abnormális?

Tony látta, hogy a kérdés bekapcsol valamit az öregasszony memóriájában.
-Az a helyzet -felelte -, hogy valóban volt valami szokatlan.
-Hadd találjam ki -mondta a nyomozó. -Mindkét baba burokban született.
-Így van. De hogy jött rá?
-Ügyes sacc volt.
-Egy frászt volt az! -Az öregasszony tréfásan megfenyegette az ujjával. -Maga ravaszabb,
mint mutatja.

Tony magára erõltetett egy mosolyt. Valóban erõltetnie kellett, mert semmi nem volt Rita
Yancyben, ami õszinte mosolyt varázsolhatna az ember arcára.
-Mind a kettõ burokban született -mondta a nõ. -A kis fejük szinte teljesen be volt borítva.
Az orvos persze már látott ilyet, de szerinte ennek az esélye millió az egyhez.
-Katherine tudta?
-Hogy burokban születtek? Akkor nem. Félrebeszélt a fájdalomtól. Aztán meg három napig
nem volt eszénél.
-De aztán?
-Biztos vagyok benne, hogy megmondták neki -mondta Mrs. Yancy. -Az ilyesmit soha nem
felejtik el megmondani egy anyának. Sõt... ha jól emlékszem, én magam mondtam meg neki.
Igen. Egész pontosan emlékszem. Nagyon a hatása alá került. Tudja, egyesek szerint, ha
burokban születik egy gyerek, akkor annak harmadik szeme is van.
-Katherine is ezt gondolta?

Rita Yancy elõrehajolt.
-Nem. Õ rossz jelnek tartotta. Leót nagyon érdekelte a természetfeletti, és Katherine is
elolvasott néhány könyvet az okkult gyûjteményébõl. Az egyik könyvben azt olvasta, hogy ha
burokban születik egy ikerpár, akkor... Nem tudóm pontosan, mit mondott, de hogy ez nem
jó. A gonosz jele vagy mi.
-A démon jegye? -kérdezte Tony.
-Igen! Ez az!
-Szóval azt hitte, hogy a gyerekek a démon jegyével születtek, és a lelkük már el is
kárhozott?
-Ez majdnem ki is ment a fejembõl -felelte Mrs. Yancy.

Az öregasszony Tony mögé meredt, mintha a múltba nézett volna, emlékezni akart...
Hilary és Joshua csendben maradt; Tony megkönnyebbülten konstatálta, hogy átadták
neki a kezdeményezést.

Végül Mrs. Yancy ismét megszólalt:
-Amikor Katherine közölte, hogy ez a démon jele, egyszerûen bezárkózott. Nem akart
beszélni többet. Két napig hallgatott, mint a csuka. Feküdt az ágyban, bámulta a plafont, alig
moccant meg. Úgy tûnt, mintha nagyon keményen gondolkodna valamirõl. Aztán hirtelen
elkezdett nagyon furán viselkedni, eszembe is jutott, nem kéne-e mégis diliházba
csukatnunk.
-Ugyanúgy õrjöngött, mint azelõtt? -kérdezte Tony.
-Nem, most beszélt. Nagyon van, nagyon lelkes és õrült szöveg volt ez. Közölte, hogy az
ikrek apja egy démon volt. Hogy egy pokolbéli szörny erõszakolta meg, zöld és pikkelyes,
hatalmas szemekkel, hosszú karmokkal és hasított nyelvvel. Azt mondta, azért jött fel a
pokolból, hogy kihordassa a gyerekeit. Õrület, mi? Esküdözött, hogy így igaz. Még le is írta a

démont, eszméletlenül részletesen. És amikor elmesélte, hogy erõszakolta meg, nekem
borsózott a hátam, pedig tudtam, hogy az egész baromság. Elõször azt hittem, hogy ez
valami vicc; de a lány nem nevetett, és én sem találtam viccesnek. Emlékeztettem, mit
mondott Leóról -erre ordítozni kezdett velem. De hogyan! Azt hittem, betörik tõle az ablak.
Tagadta, hogy ilyesmiket mondott volna nekem. Megjátszotta a sértettet. Követelte, hogy
kérjek bocsánatot. Hát, én bizony jól kinevettem. Erre még dühösebb lett. Azt mondta, nem
Leo volt. Mindenképpen el akarta hitetni, hogy démon nemzette a kölyköket. És baromi jól
színészkedett! Hogy az a szörny belenyomta a micsodáját. Szóval eszement baromság volt az
egész. Kezdtem azt hinni, hogy bemagyarázta magának. Mert nagyon úgy nézett ki. Azt
mondta, fél, hogy a gyerekeket máglyán fogják elégetni, ha kiderül, hogy démon az apjuk.
Könyörgött, hogy tartsam meg a titkot. Hogy ne szóljak senkinek a burkokról. Aztán azt
mondta, hogy a fiúk a lábuk közt hordják a démon jegyét. Erre is megesketett, hogy soha
nem mondom el senkinek.
-A lábuk között? -nézett rá Tony.
-Óh, tisztára olyan volt, mint egy õrült -magyarázta Rita Yancy. -Makacsul ismételgette,
hogy a babák az apja nemi szervét örökölték. Hogy a lábuk közt nem emberek, és hogy tudja,
hogy ezt én is észrevettem. Marhaság! Mindkét srácnak normális fütyije volt. Katherine jó
két napig hablatyolt a démonról, néha egészen hisztériás lett. Azt kérdezte, mennyi pénzt
kérek, hogy megtartsam a titkát. Mondtam, hogy nem kérek semmit, de õ azt mondta, hogy
küld havonta ötszáz dollárt, ha hallgatok Leóról és a valódi sztoriról. Ez megnyugtatta egy
kicsit, de ez a démon-dolog megmaradt a fejében. Már épp elszántam magam, hogy szólok
megint a dokinak, amikor a lány nem hozta fel többet a dolgot. Mintha megjött volna az
esze. Vagy inkább csak beleunt a hülye viccbe. Lényeg az hozzá, hogy nem szólt egy szót sem
a démonokról. Onnantól kezdve normálisan viselkedett, aztán egy héttel késõbb elment a
babákkal.

Tony végiggondolta, amit Mrs. Yancytõl hallott. Az öregasszony úgy cirógatta a fehér
macskát, mint egy boszorkány, aki a segédjét dédelgeti.
-Mi van, ha... -szólalt meg Tony. -Ha... ha...ha....
-Hogyhogy ha, és micsoda? -kérdezte Hilary.
-Nem is tudom -felelte a férfi. -Bizonyos részek a helyükre illeszkednek... de az egész...
olyan vad. De az sem kizárt, hogy az egészet rosszul raktam össze. Gondolkoznom kell. Még
nem vagyok biztos semmiben.
-Nos, van még más kérdése is? -kérdezte Mrs. Yancy.
-Nincs -felelte Tony és felállt. -Nem jut más az eszembe.
-Azt hiszem, megkaptuk, amiért jöttünk -mondta Joshua.
-Többet is, mint vártuk -tette hozzá Hilary.

Mrs. Yancy a padlóra rakta a macskát és õ is felállt.
-Nagyon sok idõmet elvesztegettem erre a marhaságra. Már a konyhában kéne lennem.
Jönnek az unokák vacsorára, és mindegyiknek más a kedvence. Néha az ember agyára
tudnak menni. Igaz, nem is tudom, hova lennék nélkülük.

A macska hirtelen átugrotta a sámlit, elrohant Joshua lába mellett és behúzódott a
sarokba, az asztal alá.

Abban a pillanatban, amint az állat mozdulatlanná vált, a ház megremegett. Két apró
üveghattyú a padlóra zuhant, de a vastag szõnyegen nem törtek el. Két bekeretezett hímzés
is lepottyant a falról. Az ablakok csörömpöltek.
-Megint reng -mondta Mrs. Yancy.

A padló hullámzott alattuk, mint egy hajó fedélzete a békés tengeren.

-Aggodalomra semmi ok -közölte Mrs. Yancy.

A mozgás abbamaradt.

Az elégedetlen föld morgása abbamaradt. A ház lecsendesedett.
-Látják? -nézett rájuk az öregasszony. -Már vége is.

De Tony már elõre érezte az elkövetkezõ lökéshullámokat -bár ezeknek semmi köze nem
lesz a földrengéshez.

***

Brunónak végül sikerült kinyitnia másik énje szemét, és elõször felzaklatta, amit látott.
Nem azt a tiszta, kékesszürke szemet látta, amelyet ismert, és amelyet szeretett. Ez egy
szörny szeme volt. Mintha meg lett volna dagadva, felpuhult és kidülledt. A szeme fehérje
sárgás barna lett, a vérerek szétrobbantak. A szembogár opálos lett, nem annyira kék, mint
az életben volt, most csúnya volt és sötét.

Azonban Bruno minél tovább nézte, annál kevésbé találta ijesztõnek. Hisz végül is másik
énjének szeme volt, amelyet mindennél jobban ismert és szeretett. Megpróbálta nem a
szemei nézni, hanem bele, mélyen a szétroncsolt felszín alá, ahol az az izzó kapcsolat
létrejött a lelkük között. Most azonban nem érezte a régi mágiát, mert a másik Bruno nem
nézett vissza rá. De már az is felvillanyozta, ha a szemek láttán felébredt benne az emlék,
hogy milyen is volt a teljes egység kettejük között, a tiszta és kielégítõ öröm, hogy milyen
volt önmagával lenni, csak õk ketten az egész világ ellen.

Belekapaszkodott ebbe az emlékbe, mert már csak emlékei maradtak.

Hosszú ideig csak ült az ágy szélén, és a hulla szemébe meredt.

***

Joshua Rhinehart Cessna Turbója észak felé szállt Napa felé.

Hilary lepillantott a szétszabdalt felhõkre, az õszi hegyoldalakra. Elõttük nem volt más,
csak a kék ég és egy katonai gép távoli kondenzcsíkja.

Nyugat felõl sûrû, kékesszürke felhõk gomolyogtak. Viharfelhõk. Éjszakára a Napa-völgy sõt,
az állam északi része a Monterrey félszigettõl egészen az oregoni határig -a fenyegetõ
felhõk alá kerül.

A felszállás utáni elsõ tíz percben Hilary, Tony és Joshua nem szólt egy szót sem. Mindenki
tele volt komor gondolatokkal -és félelmekkel.

Végül Joshua szólalt meg:
-Az ikertestvér lesz az a hasonmás, akit keresünk.
-Ez nyilvánvaló -felelte Tony.
-Tehát Katherine nem azzal oldotta meg a problémáját, hogy megölte az egyik babát mondta
Joshua.
-A jelek szerint nem -morogta Tony.
-De vajon melyiket öltem meg én? -kérdezte Hilary. -Brunót vagy az öccsét?
-Exhumáltatnunk kell a tetemet, hátha kiderül valami -jegyezte meg Joshua.

A gép légörvénybe került. Hatvan métert zuhant, aztán visszaemelkedett az eredeti
repülési magasságba.

Amikor gyomra visszazökkent eredeti helyére, Hilary megszólalt:

-Oké, beszéljük meg ezt a dolgot, hátha választ találunk a kérdésre. Egyfolytában ugyanazon
rágódunk. Ha Katherine nem ölte meg a másik gyereket, hogy alátámassza a Mary Günther
mesét, akkor mit tett vele? Hol az ördögben volt ennyi ideig?
-És ott van Mrs. Yancy kedvenc elmélete -vetette közbe Joshua, és úgy ejtette ki a nevet,
mintha már az kétségbe ejtené, hogy meg kell tennie, és borzalmas szájíz maradna utána a
szájában. -Hátha bebugyolálta az egyik gyereket és otthagyta egy árvaház küszöbén.
-Nem tudom... -mondta kétkedve Hilary. -Nekem nem tetszik, de nem tudom, miért. Csak
olyan... közhelyes... túl banális... romantikus. A csudába! Egyik szó sem illik rá, amit mondani
akarok. Nem is tudom, hogy mondjam. Érzem, hogy Katherine nem így intézte volna a
dolgot. Az egész túlságosan...
-Túlságosan sima -mondta Tony. -Mint ahogy a Mary Günther-sztorit is annak éreztem. Ha
elhagyja az egyik kölyköt, az lett volna a leggyorsabb, legegyszerûbb és legbiztonságosabb
megoldás -ha nem is a legerkölcsösebb. De az emberek szinte soha nem választják a
leggyorsabb, legegyszerûbb és legbiztonságosabb megoldást. Különösen olyan
stresszhelyzetben, mint amilyenben Katherine volt.
-Ez nem könnyû -ismerte el Joshua.
-Akkor is magyarázatot kell találnunk arra, hogyan lett a testvér is ugyanolyan paranoiás,
pszichotikus személyiség, mint Bruno -mondta Tony.

A Cessna észak felé repült. A szél dobálta a kis gépet. Egy percig csendben ültek a drága,
egymotoros, fehér-piros-mustársárga repülõ gubóban. Aztán Joshua megszólalt:
-Nyert. Én nem tudom megmagyarázni. Nem látom be, hogy alakulhatott ki ugyanaz a
pszichózis benne, ha Brunótól külön nevelték fel. A genetika nem szolgál rá magyarázattal, az
biztos.
-Te mit mondasz? -kérdezte Hilary Tonytól. -Hogy Bruno és a testvére nem is nevelkedett
egymástól távol?
-Mindkettõt elvitte St. Helénába -felelte Tony.
-De hol volt a testvér? -kérdezte Joshua. -Bezárták egy szekrénybe vagy mi?
-Nem -felelte Tony. -Valószínû, hogy sokszor találkoztak.
-Mi? Hogy én? Soha. Csak Brunóval.
-Mi van, ha... Ha mindkettõ Brunóként élt? Mi van, ha... felváltva szerepeltek?

Joshua Tony felé fordult és rámeredt.
-Azt akarja nekem mondani, hogy valami ostoba, gyerekes játékot ûztek negyven éven
keresztül? -kérdezte szkeptikusan.
-Nem játék volt -felelte Tony. -Legalábbis nekik nem az volt. Nekik ez kétségbeejtõ,
életveszélyes szükségszerûség volt.
-Nem tudom követni -jegyezte meg Joshua.

Hilary így szólt Tonyhoz:
-Tudtam, hogy egy határozott elképzelés vezet, amikor elkezdted az öregasszonyt
kérdezgetni a burokról, és hogy Katherine miként reagált rá.
-Igen -felelte Tony. -Az, hogy Katherine a démonokról zagyvált, ez a dolog jókora darabot
kikerekített a kirakós játékból.
-Az istenért! -szólalt meg Joshua türelmetlenül.
-Ne legyen már ilyen titokzatos! Mondja úgy, hogy mi is megértsük Hilaryval!
-Bocs! Inkább csak hangosan gondolkodtam -mondta Tony. -Rendben van, nézzük tehát!
Beletelik egy kis idõbe. Vissza kell mennünk az elejére... Ahhoz, hogy megértsék, amit
Brunóról mondok, elõbb meg kell érteni Katherine-t, vagy legalábbis ahogy én látom. Az az
elméletem, hogy... ez egy család, ahol az õrültség három generáció öröksége. És ez az õrület

csak nõ, csak nõ, mint egy letétbe elhelyezett összeg kamatos kamata. -Tony fészkelõdött az
ülésen. -Kezdjük Leóval. Szélsõségesen autoriter típus. Akkor örül, ha teljesen uralhat
másokat. Ezért boldogul olyan remekül az üzleti életben, de ezért nincsenek barátai sem.
Mindig a maga módján végzi a dolgokat, jottányit sem enged. Egy ilyen agresszív ember
egészen másként viszonyul a szexhez, mint az élet egyéb dolgaihoz; az ágyban szeretik
levetkõzni a felelõsséget; van, aki azt szereti, ha parancsolgatnak neki -de csak az ágyban.
Leo nem. Õ még az ágyban is uralomra vágyik. Imád fájdalmat okozni, megalázni a nõket,
lekurvázni õket, verni õket, élvez egy csipetnyi szadizmust. Ezt mind tudjuk Mrs. Yancytõl.
-De pokoli nagy különbség prostikhoz járni, velük kiélni perverz vágyainkat -és a saját
gyerekedet molesztálni -vetette közbe Joshua.
-De tudjuk, hogy Katherine-t éveken át molesztálta -mondta Tony. -Leo szemében ez nem
lehetett akkora különbség. Minden bizonnyal azt mondta volna, hogy azért volt durva Mrs.
Yancy lányaival, mert fizetett nekik érte és egy idõre magának birtokolta õket. Olyan ember
lehetett, aki szeret birtokolni -és a „tulajdont" is nagyon szabadon értelmezte. Ugyanezzel
indokolta volna, amit Katherine-nel tett. Egy ilyen ember szemében a gyerek is egyfajta
tulajdon. Számára Katherine egy tárgy, amely kárba vész, ha nem használják.
-Örülök, hogy soha nem találkoztam azzal a mocsokkal -jegyezte meg Joshua. -Ha valaha is
kezet kellett volna ráznom vele, még most is piszkosnak érezném magam.
-Arra szeretnék kilyukadni -folytatta Tony -, hogy Katherine csapdába került a szülõi házban,
egy brutális kapcsolat csapdájába, és esélye sem volt, hogy épelméjû maradjon. Leo hideg
ember volt, magányos, mérhetetlenül önzõ, tele erõs és perverz szexuális késztetéssel.
Nagyon valószínû, hogy nem csak érzelmileg volt labilis. Meglehet, hogy õrült volt, teljesen
elszakadt a valóságtól. Vannak olyan õrültek, akik vaskézzel uralják téveszméiket, a külvilág
szemében normálisnak tûnnek. Az ilyen õrült rendszerint a magánéletben vezeti le
kényszeres dolgait. Leo a prostiknál vezette le a gõz egy részét -és a többségét Katherinenel.
Az is valószínû, hogy nem csupán testileg kínozta a lányát, hanem megtörte érzelmileg,
lelkileg, végül mentálisan is. Mire Katherine megérkezett Mrs. Yancyhez, már õrült volt õ is,
mint az apja. De úgy tûnik, õ is úrrá lett magán, és a külvilág normálisnak tartotta. A szülés
után három napra kitört ez az õrület, de összekapta magát.
-De másodszor is elvesztette az önuralmát -jegyezte meg Hilary, miközben a gép egy
légörvényben bukdácsolt.
-Ja -mondta Joshua. -Amikor elõállt Mrs. Yancynek, hogy démon erõszakolta meg.
-Ha az elméletem helyes -folytatta Tony -, Katherine hihetetlen változásokon ment át az
ikrek születése után. Egyik súlyos pszichotikus állapotból egy másik, sokkal súlyosabba került.
Új kényszerképzetek sorakoztak föl a régiek mellé. Sikerült a felszínen normálisnak tûnnie, az
apja rendszeres fizikális, érzelmi és lelki terrorja ellenérc; de még azután is, hogy teherbe
esett, elviselte a fûzõket, a koplalást. Mindezt elviselte valahogy. De amikor megszülte az
ikreket, és a Mary Günther-sztori halomra dõlt, ez más túl sok volt számára. Elborult-míg elõ
nem jött azzal a magyarázattal, hogy démontól esett teherbe. Az öregasszonytól tudjuk,
hogy Leo rajongott az okkult dolgokért. így szedhette össze Katherine, hogy az ikrek, hát még
ha burokban is születnek, a démon jegyét viselik magukon... és beindult a fantáziája. Nagyon
vonzónak tûnt az elképzelés, hogy õ tulajdonképpen ártatlan áldozat. Ez megszabadította a
szégyentõl, a bûntudattól, hogy saját apja gyerekét hordja a szíve alatt. Ezt is titkolnia kellett
ugyan a világ elõl, de saját maga elõl már nem. Emiatt nem kellett szégyenkeznie, nem
kellett szabadkoznia. Senki sem várja el egy hétköznapi nõtõl, hogy ellen tudjon állni egy
természetfeletti hatalommal bíró démonnak. Ha el tudta hitetni magával, hogy démon
erõszakolta meg, akkor õ nem egy szörnyeteg, hanem szerencsétlen és ártatlan áldozat.

-De hiszen ez is volt -szólt közbe Hilary. -Az apja áldozata. Õ kényszerítette rá magát a
lányára és nem fordítva.
-Ez igaz -felelte Tony. -De az apa vélhetõen sok idõt és energiát fordított a lánya
agymosására, hogy valójában õ a hibás, õ a felelõs a perverz kapcsolatukért. Átvitte a
bûntudatot a lányára -ez megszokott módja, hogy egy beteg ember szabaduljon a saját
bûntudatától. Ez a fajta viselkedés beleillik Leo autoriter személyiségébe.
-Rendben -mondta Joshua, miközben észak felé szálltak. -Elfogadom, amit eddig mondott.
Lehet, hogy nem így volt, de logikus, ami mindenképpen üdvözlendõ fordulat a helyzetben.
Szóval, Katherine ikreket szült; három napig nem volt magánál, aztán újfajta fantáziába
kapaszkodott, újabb tévképzetbe. Azzal, hogy megjelent a démon, elfojtotta, amit az apja
tett vele, és bizonyos szempontból visszaszerezte az önbecsülését. Lehet, hogy egész
életében nem érezte ilyen megkönnyebbülten magát.
-Pontosan -bólintott Tony.
-Mrs. Yancy volt az egyetlen, aki a vérfertõzésrõl hallott -szólt közbe Hilary -, így aztán neki
mondta el elõször az „igazat" a démonról. Félt, hogy a nõ szörnyetegnek tartja, valami
iszonyú bûnösnek, ezért mondta neki, hogy õ tulajdonképpen egy természetfeletti valami
áldozata, hogy is tudott volna ellenállni. Ezért hablatyolt olyan sokáig errõl a dologról.
-De amikor Mrs. Yancy nem hitt neki -folytatta Tony -, úgy döntött, magában tartja. Úgy
gondolta, más sem hinne neki. De ez nem igazán érdekelte, hiszen õ maga biztos volt benne,
õ tudta, hogy démon volt a dologban. Ezt a titkot sokkal könnyebb volt megtartani, mint a
másikat Leóról.
-És Leo néhány héttel korábban meghalt -jegyezte meg Hilary -, tehát nem maradt semmi,
ami a vérfertõzés tenyéré emlékeztette volna.

Joshua egy pillanatra levette a kezét a gép kormányáról, és tenyerét az ingébe törölte.
-Azt hittem, vén vagyok és cinikus, akit már egy ilyen rémtörténet sem kavarhat föl. De ebbe
még a tenyerem is beleizzad. Én egy szörnyûséges összefüggést látok abban, amit Hilary épp
most mondott. Leo nem volt már ott, hogy a nõt emlékeztesse -neki viszont szüksége volt
mindkét gyerekre, hogy tartani tudja magát az új tévképzetéhez. Õk voltak az élõ
bizonyítékok, ezért nem adhatta egyiküket árvaházba vagy nevelõszülõkhöz.
-Így van! -mondta Tony. -Ha mellette voltak, tarthatta magát a fantáziához. Amikor
szemügyre vette a két teljesen egészséges, minden kétséget kizáróan emberi lényt, õ
valóban mást látott a nemi szervükön, ahogy Mrs. Yancynek is mondta. Õ odaképzelte,
annak bizonyítékaként látta, hogy a gyerekei démonok. Az ikrek kényelmesen beleillettek az
új tévképzetbe -de a „kényelmeset" csak annak a rémálomnak a fényében mondtam,
amiben Katherine korábban élt.

Hilary agya gyorsabban pörgött, mint a repülõgép motorja. Izgatott lett, amikor látta,
mire akar kilyukadni Tony gondolatmenete. Így szólt:
-Tehát Katherine hazavitte mindkét gyereket abba a sziklán-álló házba, de tartania kellett
magát a hazugsághoz, nem igaz? Úgy bizony. Elõször is gondolnia kellett a hírnevére. De volt
másik oka is, ami fontosabb volt számára, mint a hírneve. A pszichózis mindig a
tudattalanban gyökerezik, de azok a fantáziák, amelyekkel egy pszichotikus a benne uralkodó
zavart akarja magyarázni, már a tudatos agy termékei. Nos... miközben Katherine hitt a
démon létében... tudattalanjával érezte, hogy ha ikrekkel tér vissza St. Helénába és
összeomlik a Mary Günther-sztori, a szomszédok rájönnek, hogy Leo volt az igazi apa. így
aztán, ha ragaszkodni akart a démon meséhez, ha nem akarta sárba rántani a saját nevét,
csak az egyik gyereket mutathatta meg az embereknek, így aztán a két fiúnak egyetlen nevet

adott, egyszerre csak egyikük jelent meg a nyilvánosság elõtt. Arra kényszerítette õket, hogy
egyetlen életet éljenek.
-És végül -tette hozzá Tony -, a két fiú hamarosan egy és ugyanazon személynek képzelte
magát.
-Várjunk csak! -szólalt meg Joshua. -Lehet, hogy fel tudtak lépni egymás szerepében, élni
tudtak egyetlen név alatt a nyilvánosság elõtt. Ezt nagyon nehéz elhinni, de megpróbálom.
De ha maguk között voltak, akkor egészen biztosan két külön egyéniségnek kellett lenniük.
-Lehet, hogy nem -mondta Tony. -Bizonyítékát láttuk, hogy úgy tekintették magukat...
mintha egy ember volnának két külön testben.
-Bizonyítékot? Miféle bizonyítékot? -kérdezte Joshua.
-Azt a levelet, amelyet abban a San Francisco-i bankban talált a széfkazettában. Ebben
Bruno azt írta, hogy õt ölték meg Los Angelesben. Nem azt, hogy a testvérét. Azt mondta,
hogy õ maga halott.
-Azzal a levéllel nem bizonyítunk semmit -felelte Joshua. -Tiszta eszement szöveg, semmi
értelme.
-Bizonyos értelemben van értelme -mondott ellent Tony. -Bruno szempontjából van -, ha
nem tekintette a testvérét egy másik emberi lénynek. Ha úgy gondolta, hogy ikertestvére
része önmagának, mintha csak a kiterjedése volna és nem különálló ember, akkor a levélnek
igenis van értelme.

Joshua megrázta a fejét.
-De még mindig nem értem, hogy hihették egyetlen embernek magukat.
-Mert a hasadt személyiségrõl sokszor hallott már -magyarázta Tony. -Dr. Jekyll és Mr.
Hide. Vagy volt az a bestseller néhány éve, a Sybil. Sybilnek tizenhat elkülönült énje volt. Ha
nem tévedek a Frye-sztorival kapcsolatban, akkor az övék pontosan ellentétes hatású
pszichózis. Õk nem több különálló személyiségre hasadtak, hanem az anyjuk felõl rájuk
nehezedõ iszonyatos nyomás hatására... eggyé olvadtak. Két egyed, egyetlen személyiség,
egyetlen öntudat. Lehet, hogy ilyen még nem fordult elõ és soha nem is fog többé, de az
nem jelenti azt, hogy most nem ez a helyzet.
-Ennek a két embernek nagyon lényeges volt, hogy azonos személyiséget fejlesszenek ki
magukban, ha felváltva léptek ki a világ elé -jegyezte meg Hilary. -A legkisebb eltérés
lerombolta volna a látszatot.
-De hogyan? -kérdezte Joshua. -Mit csinált velük Katherine? Hogy tudta erre kényszeríteni
õket?
-Talán soha nem tudjuk meg biztosan -felelte Hilary. -De van néhány ötletem, hogy
csinálhatta.
-Nekem is -mondta Tony. -De kezdd el te!

***

Délutánra egyre kevesebb fény áradt be a kelet felé nézõ padlásablakon. De a fény
minõsége is megváltozott; az árnyak lassan elragadták a távolabbi sarkokat.

Ahogy nyúlt az árnyék a padlón, Bruno szorongani kezdett, hogy a sötétben elkapják. A
villanyt nem kapcsolhatta föl, mert ki volt kapcsolva. Öt éve kikötötték a házból, amikor az
anyja elõször meghalt. A zseblámpája lemerült.

Míg figyelte, hogy a szoba lassan szürkés-bíborszínûvé válik, Bruno a rátörõ pánikkal
harcolt. Nem érdekelte, ha sötétben kell lennie a szabadban, mert mindig árad valami fény,
vagy a házakból, az utcai lámpákból, az elhaladó kocsikból, vagy a csillagokból, a holdtól. De

a teljes sötétségbe burkolózó szobában visszatérnek a kaparászó, suttogó lények, amit

valahogy el kell kerülnie.

Gyertya.

Anyja mindig tartott legalább két csomag gyertyát a kamrában, arra az esetre, ha
áramkimaradás volt. Abban is biztos volt, hogy a kamrában talál gyufát is. Semmihez nem
nyúlt, amikor kiköltözött innét, csak néhány személyes holmit vitt magával, és mûtárgy
gyûjteményét, amelyeket saját maga vásárolt.

Lehajolt és belenézett a másik Bruno arcába.
-Egy percre lemegyek.

Az opálos szemek azonban üresen bámultak vissza rá.
-Nem maradok sokáig -mondta Bruno.

Önmaga nem felelt.
-Hozok pár gyertyát, nehogy legyûrjön a sötétség -mondta Bruno. -Ugye nem lesz semmi
bajom, míg távol leszek?

Másik énje néma maradt.

Bruno a szoba sarkában lévõ lépcsõhöz ment, amelyek az emeletre vezettek. A lépcsõház
nem volt teljesen sötét, mert valamennyi fény érte a padlásablak felõl. De amikor kinyitotta
a hálószoba ajtaját, döbbenten látta, hogy teljes a sötét.

A zsaluk.

A padláson kinyitotta a zsalukat még délelõtt, de másutt mindenhol be voltak zárva. Nem
merte kinyitni õket. Nem valószínû, hogy Hilary-Katherine kémei felfigyeltek a padlászsalukra;
de ha fénybe borítja az egész házat, azonnal iderohannak. Most azonban olyan volt
a ház, mint egy sírkamra.

Állt a lépcsõn és benézett a sötét szobába, figyelte, nem hall-e suttogást.

Sehol semmi.

Se hang, se mozgás.

Arra gondolt, visszamegy a padlásra. De ez nem lett volna megoldás. Néhány óra és leszáll
az éj, õ meg itt marad fény nélkül. Le kell mennie a kamrába gyertyákért.

Óvatosan bement a hálószobába, de az ajtót nyitva hagyta a háta mögött. Tett két lépést.
Megállt. Várt.

Hallgatózott.

Semmi suttogás.

Sietve átvágott a szobán, tapogatózva haladt a bútorok között. Sehol suttogás.

Elérte az ajtót és kilépett az emeleti folyosóra. Nem hallott suttogást.

Egy darabig teljesen beborította a sötétség, nem emlékezett, jobbra vagy balra kell-e
fordulnia a földszintre vezetõ lépcsõ felé. De aztán összeszedte magát, jobbra indult, karját
maga elé tartotta, mint egy vak.

Suttogás sehol.

Majdnem lezuhant, amikor elért a lépcsõhöz. A padló megnyílt alatta, csak az mentette
meg, hogy elkapta a korlátot, amelyet nem látott.

Megjelent a suttogás.

A korlátba kapaszkodva fölszegte a fejét, visszatartotta a lélegzetét. Suttogás. Jött utána.

Felkiáltott, és részegen lebotorkált a lépcsõn, elõbb a korlátot tévesztette el, majd az
egyensúlyát vesztette el, leesett a lépcsõn, arccal a lépcsõfordulóban lévõ szõnyegre zuhant.
Fájdalom hasított a lábába, aztán felemelte a fejét, és hallotta a közelgõ suttogást. Felállt,
nyöszörgött a félelemtõl, lesántikált a többi lépcsõn és megbotlott, amikor leért a
földszintre. Hátranézett és hallotta, ahogy rohannak felé a suttogó lények, suttogásuk most

már harsogott. Felkiáltott -Neee! -elindult a ház vége felé, ahol a konyha volt, és a suttogás
körülvette, és ott voltak azok a valamik, amelyek rámásztak -botladozva haladt a konyha
felé, karjával csapkodta magát; aztán belerohant a konyhaajtóba, lengõajtó volt; tapogatózva
haladt el a hûtõ, a mosogató mellett a kamra ajtajáig; azok a valamik elborították -a suttogás
folytatódott, Bruno most már visított. Amikor feltépte az ajtót, gyomorfordító bûz támadta
meg; ennek ellenére belépett, aztán rájött, hogy a sötétben képtelen lesz kitapogatni a
gyertyákat, a gyufát a sok befõttesüveg között; megpördült, visítva törölgette az arcát,
nehogy azok a valamik a szemébe és a szájába másszanak. Kitapogatta a hátsó ajtót, rajta a
zárat, majd feltépte az ajtót. Fény!

Szürke délutáni fény a Mayacama hegység felõl, bezáporozott az ajtón és beragyogta a
konyhát. Fény!

Egy darabig csak állt az ajtóban; átadta magát a fénynek. Teste verejtékben úszott,
kapkodva szedte a levegõt.

Végül megnyugodott, majd visszament a kamrába. A gyomorfordító bûz a
befõttesüvegekbõl áradt; papírjuk felduzzadt, elszakadt, belepte tartalmukat a penész. Végre
megtalálta a gyertyákat és a gyufát.

A gyufa száraz volt, használható. A biztonság kedvéért kipróbált egy szálat. A fellobbanó
fény örömmel töltötte el a szívét.

***

Az észak felé haladó Cessnától nyugatra, kétezer lábnyival a gép alatt, hét-nyolcezer
lábbal a talaj felett masszívan gyülekeztek a viharfelhõk a Csendes-óceán felõl.
-De hogyan? -kérdezte Joshua. -Hogy érte el Katherine, hogy a két iker egy emberként
gondolkozzék és viselkedjen?
-Mint mondtam -felelte Hilary -, ezt talán soha nem fogjuk megtudni... De szerintem
megosztotta a kényszerképzetét a két gyerekkel már az elsõ pillanattól fogva; jóval azelõtt,
hogy gyerekek megérthették volna, mirõl is beszél. Az évek során beléjük sulykolta, hogy
démon volt az apjuk, hogy burokban születtek és elmagyarázta, hogy ez mit is jelent. Hogy
a fütykösük nem olyan, mint a többi fiúé. Valószínûleg azt is mondta nekik, hogy megölik
õket, ha kiderül. Mire a fiúk megokosodtak, mire megkérdõjelezhették volna ezt az egészet,
már átmosta az agyukat, már nem voltak képesek kételkedni. Iszonyatosan feszült kisfiúk
lehettek, egyfolytában rettegtek, hogy ha kiderül, megölik õket. A félelem stresszhelyzetet
okoz. Az állandó stressz könnyen alakíthatóvá tette a pszichéjüket, és megteremtette a
légkört, hogy összeolvassza a személyiségüket. A stressz nem önmagában okozta ezt, csak
megteremtette a lehetõséget.

Tony vette át a szót:
-A szalagokból tudjuk, amelyeket Dr. Rudge-nál hallottunk, hogy Bruno tudta, hogy
burokban születtek. Tudta, hogy milyen babonákkal függ össze ez a ritka jelenség. O is azt
hitte, hogy ez a démon mûve. Van még más is, ami erre a következtetésre mutat. Például az
a levél a széfben. Bruno azt írta, hogy nem kérhet rendõri védelmet az anyja ellen, mert
akkor kiderül, hogy õ kicsoda. Ha kiderül, megkövezik, azt írta. Egészen biztosan magáévá
tette Katherine pszichotikus tévképzeteit.
-Rendben -mondta Joshua. -Lehet, hogy mindkét iker elhitte ezt a démon dumát, mert
esélyük sem volt, hogy ne higgyék el. De ez még mindig nem magyarázza meg, hogyan és
miért gyúrta õket eggyé Katherine, hogy... miként olvasztotta õket eggyé lelkileg, ahogy
maga mondta.

-A miért kérdésére egyszerû a válasz -felelte Hilary. -Ha az ikrek külön személyiségnek
tekintették volna magukat, különböztek volna egymástól, ha csak apró dolgokban is. És minél
több a különbség, annál valószínûbb, hogy véletlenül leleplezik magukat. Minél jobban
erõltette az asszony, hogy gondolkozzanak és viselkedjenek egyformán, annál nagyobb
biztonságban volt.
-Ami pedig a hogyant illeti -folytatta Tony -, ne felejtsük el, hogy Katherine pontosan tudta,
miként kell megtörni, alakítani a lelket. Végül is, õt is megtörték. Éppen az apja, Leo. Minden
trükköt bevetett, hogy olyan legyen, amilyennek õ akarta; és a nõ önkéntelenül kitanulta
ezeket a praktikákat. A fizikai, pszichológiai kínzást. Annyira, hogy akár tan-könyvet is tudott
volna írni a dologról.
-Ahhoz, hogy az ikrek egy emberként gondolkozzanak -magyarázta Hilary -, egy emberként
kellett õket kezelnie. Más szavakkal, meg kellett határoznia a hangnemet. Ugyanazt a
szeretetet kellett nyújtania nekik, mindenben. Mindkettõt meg kellett büntetnie az egyik
botlásáért; úgy kellett a két testtel bánnia, mintha egy lelkük volna. Úgy kellett beszélnie
hozzájuk, mintha egyhez beszélne, és nem kettõhöz.
-És minden alkalommal, ha egyénieskedésen kapta õket, vagy mind a kettõvel meg kellett
csináltatnia, vagy ki kellett törölni ezt a manírt az egyikbõl. És a névmás használata is nagyon
fontos lehetett -magyarázta Tony.
-Hogyhogy a névmás használata? -kérdezte meglepetten Joshua.
-Igen -felelte Tony. -Ez biztos õrültségnek fog hangzani. Lehet, hogy értelmetlen is az egész.
A nyelvhasználat alakítja a tudatunkat. Nyelvvel fejezzük ki a gondolatainkat. A ferde
gondolkozás ferde nyelvhasználathoz vezet. Ez a szemantika alaptétele. Logikusnak tûnik a
feltételezés, hogy a kitekert névmáshasználat kitekert énképhez vezet -és ez volt Katherine
célja. Például ha az ikrek egymással beszéltek, nem használhatták a „te" névmást. Mert a
„te" egy másik embert tételez föl. Ha egy lénynek kellett magukat tekinteniük, a „te"
használata kizárt volt. Az egyik Bruno nem mondhatta a másiknak, hogy: „Miért nem
játszunk, te meg én, egy monopolyt?" Ehelyett valami ilyesmit kellett mondaniuk: „Miért
nem játszom, én meg én, egy monopolyt?" Nem használhatták azt, hogy „mi", ha egymásról
beszéltek, mert ez két embert tételez föl. Azt kellett mondani, hogy „én és önmagam", vagy
ilyesmit. De ha az egyik gyerek a másikról beszélt Katherine-nek, akkor se használhatta, hogy
„õ". Ez megint egy másik embert feltételez. Bonyolult?
-Õrület -felelte Joshua.
-Épp ez az -bólintott Tony.
-De ez túlzás, ez tiszta õrület.
-Hát persze, hogy õrület -felelte Tony. -Katherine találta ki, és Katherine nem volt magánál.
-De hogy kényszeríthette rájuk ezeket az õrült szabályokat?
-Ugyanúgy, ahogy mi kényszerítjük a normálisnak tekintett szabályokat a gyerekeinkre felelte
Hilary. -Ha jól cselekedtek, jutalmat kaptak, ha rosszul, meg lettek büntetve.
-De ahhoz, hogy ilyen természetellenesen viselkedjenek, ahogy Katherine akarta, ahhoz
valami szörnyûséggel kellett õket büntetni -jegyezte meg Joshua.
-Tudjuk is, hogy valami szörnyûségrõl volt szó -felelte Tony. -Hallottuk a szalagot Dr.
Rudge-nál, amikor hipnotizálta Brunót. Emlékszik, amikor Bruno azt mondta, hogy valami
sötét lyukba zárta a föld alatt, ha -idézem -„nem gondolkodtam vagy viselkedtem egyként".
Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy Katherine bezárta õket valami sötét helyre, ha nem akartak
egy emberként viselkedni. Jó sokáig ott lehettek, a hely meg tele lehetett valamivel, ami
rájuk mászott. Ez annyira szörnyû lehetett, hogy évekig rémálmok gyötörték õket miatta.

Szerintem ez a büntetés volt az agymosás eszköze. Katherine pontosan azt tette, amit
elhatározott: eggyé olvasztotta õket.

Joshua csak meredt elõre. Végül megszólalt:
-Amikor a nõ hazatért Mrs. Yancy kupijából, az volt a gondja, hogy a két gyereket egynek
mutassa, hogy fenntarthassa a mesét Mary Güntherrõl. De ennek az lett volna a
leggyorsabb, legegyszerûbb és legbiztonságosabb módja, ha az egyik gyereket bezárja a
házba, a másikat pedig megmutatja a külvilágnak.
-De ismerjük Clemenza törvényét -jegyezte meg Hilary.
-Úgy van -bólintott Joshua. -Istentelenül kevés ember választja a leggyorsabb,
legegyszerûbb és legbiztonságosabb megoldásokat.
-Azon kívül -folytatta Hilary -, lehet, hogy Katherine-nek nem volt szíve az egyik fiút örökre
bezárni, míg a másik normális életet élhet. Talán nem akarta, hogy ugyanannyit
szenvedjenek, mint õ.
-Szerintem így is pokollá tette az életüket -vetette ellen Joshua. -Hisz begolyóztak!
-Így van -felelte Hilary -, de nem szánt szándékkal. Õ úgy gondolta, hogy jót tesz velük, de az
elmeállapota miatt nem tudta, mi a jó.

Joshua nagyot sóhajtott.
-Hát, nagyon vad ez az elmélet.
-Nem is olyan vad! -tiltakozott Tony. -Beleillik a tényékbe.

Joshua bólintott.
-Azt hiszem, engem is meggyõzött. Legalábbis a nagy része. Csak azt szeretném, ha bûnösök
gonoszok és megvetendõk volnának. Valahogy nem érzem helyénvalónak, hogy ennyi
együttérzést táplálunk irántuk.

***

Miután a gyorsan szürkülõ ég alatt földet értek Napában, egyenesen a serifhez hajtottak,
és elmondtak mindent Peter Laurenskinek. A férfi elõször csak bámult rájuk, mintha
elvesztették volna a józan eszüket, aztán lassan hitt nekik. Ezt a mintát követték a
reakciók, erre az érzelmi átalakulásra számított Hilary a következõ napokban.

Laurenski felhívta a Los Angeles-i kapitányságot. Megtudta, hogy az FBI már felvette velük
a kapcsolatot a San Francisco-i banki csalás és Bruno Frye hasonmásának felbukkanása
kapcsán, akirõl feltételezték, hogy Los Angelesben van. Laurenski közölte velük, hogy a
gyanúsított nem holmi hasonmás, hanem eredeti -még ha az eredeti most a napái
temetõben nyugszik is. Azt is közölte a Los Angeles-i rendõrséggel, hogy oka van feltételezni,
hogy a két Bruno felváltva gyilkolta a nõket az elmúlt öt évben az állam északi részében; bár
egyelõre erre nincs bizonyíték, esnem tudják ezt meghatározott gyilkosságokhoz
hozzákapcsolni. A bizonyíték nagyon közvetett csupán: a széfben talált levélnek az
értelmezése annak fényében, amit megtudtak Leóról, Katherine-rõl és az ikrekrõl; hogy a két
iker falazott egymásnak Hilary megtámadásakor, arra utal, hogy bûnrészesek; és végül az az
erõs meggyõzõdés, amelyet egyként osztott Hilary, Joshua és Tony is, hogy Bruno annyira
gyûlölte az anyját, hogy habozás nélkül megölt bárkit, akiben anyját vélte felfedezni.

Miközben Hilary és Joshua a serif irodájában, a kényelmetlen vaspadon ült és kávézott,
Tony a serif kérésére két fõnökével tárgyalt telefonon. Sikerült megtámogatnia Laurenski
közlését, mivel a beszélgetés azzal zárult, hogy L. A-ben azonnal megteszik a szükséges
lépéseket. Abból a feltételezésbõl indultak ki, hogy a pszichopata nyilván Hilary házát figyeli,
így a Los Angeles-iek huszonnégy órás megfigyelés alá vették a westwoodi házat.

A Los Angeles-i kollégák támogatását bírva a serif megszövegezte a körözvényt, vázolta
benne a tényeket és megküldte az észak-kaliforniai rendõri hatóságoknak. A körözvény
egyben hivatalos kérés is volt, hogy közöljék: történt-e olyan gyilkosság a körzetükben,
amelynek vonzó, fiatal, barna nõ volt az áldozata az utóbbi öt évben -történt-e olyan eset,
amikor az áldozatot rituális céllal lefejezték vagy megcsonkították.

Hilary elnézte, ahogy a serif intézkedik, és felidézte, mi történt az elmúlt huszonnégy
órában. Úgy érezte, hogy minden túl gyorsan, szinte forgószélszerûen történik, és ez a szél amely
telve van meglepetéssel, csúnya titkokkal, mint ahogy a tornádó magával ragadja a
romokat, a törmeléket -egy olyan mélység felé sodorja õt is, amit még nem lát. Arra gondolt,
bárcsak megragadhatná az óra mutatóját, hogy lelassítsa, hogy néhány napig pihenhessen,
és tiszta fejjel átgondolja, amit eddig tudnak. Úgy érezte, ostobaság ez a rohanás, egyenesen
életveszélyes. De a törvény fogaskerekei mozgásba lendültek, és ugyanúgy nem lehet
megfékezni õket, mint az idõt, vagy mint egy megvadult lovat.

Csak remélte, hogy nem vár rá szakadék.

Fél hatkor, miután Laurenski beindította a rendõri gépezetet, a serif és Joshua telefonon
megpróbált elérni egy bírót. Sikerült találniuk egyet, Julian Harwey-t, akit izgalomba hozott a
Frye-rejtély. Azonnal megértette, hogy szükség van az exhumálásra, a tetem azonosítására.
Ha sikerül a másik Bruno Frye-t elkapniuk, és ha valami csoda folytán megúszná a
pszichiátriai vizsgálatot, akkor a vádnak bizonyítania kell, hogy egypetéjû ikrekrõl van szó.
Harwey hajlandó volt aláírni a exhumálást elrendelõ határozatot, amit a serif fél hétkor már
a kezében is tartott.
-A sírt már nem lehet a sötétben kiásni -mondta Laurenski. -De hajnalban ez lesz az elsõ
dolguk. -A serif elintézett még néhány telefont, egyet a temetõ igazgatójával, a másikat a
megyei halottkémmel, és végül Avril Tannertonnal beszélt, akinek át kellett szállítania a
tetemet a halottkém laborjába.

Amikor Laurenski végre letette a kagylót, Joshua megjegyezte:
-Úgy képzelem, át akartja kutatni a Frye-házat is.
-Abszolúte -felelte a serif. -Bizonyítékot kell találnunk, hogy két ember élt ott. És ha Frye
tényleg más nõket is megölt, lehet, hogy erre nézve is találunk valami bizonyítékot. Azt
hiszem, mindenképpen át kell kutatnunk a sziklán álló házat.
-Át lehet kutatni, amikor csak akarja -mondta Joshua. -De a régi házban nincs villany. Azzal
meg kell várni a nappalt.
-Oké -jegyezte meg a serif. -De a szõlõben álló házat már ma este szeretném látni.
-Most? -kérdezte Joshua és hátradõl a padon.
-Még egyikünk sem vacsorázott -felelte a serif.

Miután megérkeztek hozzá, hogy elmondják, mit tudtak meg Dr. Rudge-tól és Rita
Yancytõl, a serif hazaszólt a feleségének, hogy csak késõn megy haza.
-Harapjunk valamit a sarkon, aztán menjünk el a Frye-házba.

Elindulás elõtt a serif megmondta a recepciósnak, hol keressék õket, ha telefonálnának
Los Angelesbõl, hogy letartóztatták a másik Bruno Frye-t.
-Nem lesz ilyen egyszerû -szólalt meg Hilary.
-Félek, igaza van a hölgynek -jegyezte meg Tony.
-Bruno negyven évig meg tudta õrizni a titkát. Lehet, hogy õrült, de nagyon ravasz is. Nem
fogják olyan könnyedén elkapni. Hosszú macska-egér játék lesz, míg rá tudják tenni a
kezüket.

***

Amikor kezdett leszállni az éjszaka, Bruno ismét bezárta a zsalukat.

Most már gyertyák álltak mindkét éjjeliszekrényen. Két gyertya égett a komódon. A sárga
fény, táncoló árnyakat varázsolt a falakra és a mennyezetre.

Bruno tudta, hogy már keresnie kéne Hilary-Katherine-t, de nem érzett magában elég
energiát, hogy elinduljon. Folyton halogatta.

Éhes volt. Csak most tudatosult benne, hogy tegnap óta nem evett. Korgott a gyomra.

Egy darabig csak üldögélt az ágyon az üresen bámuló tetem mellett és próbálta eldönteni,
hol találhat ennivalót. A kamrában volt néhány olyan konzerv, amely nem puffadt föl, de
biztos volt benne, hogy mindegyik rég megromlott már. Egy órán át kínozta magát a
problémával, hogy hol találhat magának ennivalót, ahol nem látják meg Katherine kémei. Ott
vannak mindenütt. Az a ribanc és a kémei. Bruno elmeállapota most is zavarodott volt, és
bár éhes volt, nehezére esett az ennivalóra koncentrálnia. De végül eszébe jutott, hogy talál
magának ételt a szõlõben lévõ házban. A tej biztosan megsavanyodott a múlt hét óta, a
kenyér kiszáradt. De a kamrája tele volt konzervekkel, a hûtõben volt bõven sajt és gyümölcs,
a mélyhûtõben jégkrém. A jégkrém gondolatára elmosolyodott, mint egy kisfiú.

A jégkrém és a kiadós vacsora elég energiát ad neki, hogy nekikezdjen Hilary-Katherine
kutatásának; ez vezette, amikor lement a padlásról és egy gyertyával a kezében átvágott a
házon. Odakint elfújta a lángot, a gyertyát a zsebébe dugta. Lement az elöregedett lépcsõn,
és keresztülballagott a szõlõn.

Tíz perccel késõbb gyufát gyújtott, és felállította a gyertyát, mert nem akarta, hogy
felfigyeljenek a házban kigyulladó lámpára. Kivett egy kiskanalat a konyhaszekrény fiókjából,
elõvette a fagyasztóból az ötkilós jégkrémes vödröt, és úgy belakott, hogy a végén már
képtelen volt még egy kanálnyit lenyelni.

Beledobta a kanalat a mosogatóba, a vödröt visszatette a fagyasztóba, és rájött, hogy
konzerveket kéne csomagolnia magának, mielõtt visszamegy a sziklán álló házba. Lehet, hogy
napokig nem bukkan Hilary-Katherine nyomára, és nem akart visszaosonni minden egyes
étkezéskor. Elõbb-utóbb ide is eljutnak a ribanc kémei, és esetleg elkaphatják. De a fenti
házban biztosan nem fogják keresni; ezért ott kell felhalmoznia az ételt.

Bement a hálószobába és kivett egy nagy bõröndöt a szekrénybõl, magával vitte a
konyhába, és megpakolta õszibarack, körte, mandarin befõttel, mogyoróvajas üvegekkel,
olívás üvegekkel, virsli konzervekkel. Mire végzett, a bõrönd nagyon sokat nyomott; de elég
izmos volt, hogy magával vigye.

Elõzõ este óta nem zuhanyozott, csak Sally házában, Culver Cityben, és úgy érezte, ragad.
Utált piszkos lenni, mert errõl, miért, miért nem mindig a suttogás, a gusztustalan
csúszómászók jutottak az eszébe, és az a sötét verem a földben. Úgy döntött, megkockáztat
egy gyors zuhanyt, mielõtt visszamegy a másik házba, még ha így percekig meztelen és
védtelen is lesz. De amikor átvágott a nappalin a hálószoba felé, kocsik bugását hallotta a
szõlõben vezetõ út felõl. A motorok hangja természetellenesen hangos volt az éjszaka
csendjében.

Bruno a ház elejébe szaladt és épp csak résnyire elhúzta a függönyt.

Két kocsi. Négy fényszóró. Felfelé jönnek az emelkedõn a tisztás felé. Katherine. Az a
ribanc!

A ribanc és a barátai. A többi élõ halott.

Rémülten rohant a konyhába, felkapta a bõröndöt, eloltotta a gyertyát és zsebre vágta.
Kiosont a hátsó ajtón, és befutott a szõlõbe, épp amikor a kocsik megálltak a ház elõtt.

Bruno guggolva futott; rángatta a nehéz bõröndöt -minden nesz iszonyatosan
felerõsödött a fülében, ahogy haladt a tõkék között. Megkerülte a házat, hogy lássa a
kocsikat. Letette a bõröndöt, és lehasalt mellé a nyirkos földre. Figyelte a kiszálló embereket,
és a szíve egyre hevesebben vert, ahogy felismert egy-egy arcot.

Laurenski serif és az egyik embere. Tehát a rendõrök között is vannak élõ halottak! Ezt
sosem gyanította.

Joshua Rhinehart. Az öreg ügyvéd is összeesküvõ! Õ is Katherine egyik pokolbéli barátja.

És ott volt õ is! A ribanc. A ribanc ebben a szép, karcsú új testében. És az a férfi Los
Angelesbõl.

Mind bementek a házba.

Egyik szobában a másik után gyulladt fel a villany.

Bruno próbált visszaemlékezni, hagyott-e valami jelet maga után, amikor ott járt. Lehet,
hogy lecsöppent a földre a viasz. Nem fogják tudni megállapítani, hogy friss-e vagy néhány
hetes. A mosogatóban hagyta a kiskanalat, de az is ott lehet hetek óta. Hála istennek nem
zuhanyozott le! A padlóra csöppent víz, a nedves törölközõ elárulta volna; azonnal tudnák,
hogy visszatért St. Helénába.

Felállt, felemelte a bõröndöt, és amilyen gyorsan csak bírt, átvágott a szõlõn. Észak felé
haladt, a borászat irányában, majd nyugatnak, a szikla felé.

A szirti házban soha nem fogják keresni. Mert azt hiszik, nem merne sose odamenni.

Míg a padlásszobában rejtõzik, lesz ideje kitervelni valamit. Nem akarta elsietni. Nem
tudott tisztán gondolkodni, mióta a másik énje meghalt. Nem mert lépni a ribanc ellen, míg
minden eshetõséget nem vett számba.

Most már tudta, hogy találhatja meg. Joshua Rhinehart révén.

Õt akkor kaparinthatja a keze közé, amikor csak akarja.

De most idõre volt szüksége, hogy bombabiztos tervet kovácsoljon. Alig várta, hogy
visszaérjen a padlásra, és megbeszélhesse önmagával.

Laurenski, Tim Larsson serif helyettes, Joshua, Tony és Hilary szétszéledt a házban.
Átkutattak minden fiókot, szekrényt, dobozt.

Eleinte nem találtak bizonyítékot arra, hogy itt két ember élt. Igaz, egy kicsivel talán több
ruha volt a szekrényekben, mint amennyire egy embernek szüksége lehet. A ház tele volt
ennivalóval, jóval többel, mint amennyi egy embernek elég. De ezek nem bizonyítottak
semmit.

Aztán Hilary az íróasztal egyik fiókjában egy halom kifizetetlen számlára bukkant, amelyek
nemrég érkeztek. Kettõ ezek közül két különbözõ fogorvostól, az egyik a közeli Napából, a
másik pedig San Franciscóból.
-Hát persze! -kiáltott föl Tony, amikor a többiek is az íróasztal köré gyûltek. -Az ikrek nem
járhattak ugyanahhoz az orvoshoz, hát még fogorvoshoz. Bruno Kettõ nem ballaghatott be a
fogorvoshoz, hogy betömesse ugyanazt a fogát, amelyet Bruno Egy már a múlt héten
rendbehozatott.
-Ez nagy segítség -jegyezte meg Laurenski. -Még az egypetéjû ikreknek sem ugyanaz a
foguk lyukad ki. A két fogorvosi kartonnal bizonyítani tudjuk, hogy két Bruno Frye volt.

Kis idõvel késõbb Larsson serif helyettes nyugtalanító felfedezést tett a hálószoba
szekrény átkutatása közben. Az egyik cipõdobozban nem cipõt talált, hanem fényképeket
egy tucatnyi fiatal nõrõl, hat jogosítványt és tizenegy másféle igazolványt. Minden egyes
képen a kamerába nézõ nõk között volt valami közös: csinos arc, fekete szem, fekete haj, és
valami nehezebben megfogható hasonlóság az arc vonalaiban vagy az arcszerkezetben.

-Huszonhárom nõ, aki távolról hasonlít Katherine-re -jegyezte meg Joshua. -Jézus Isten!
Huszonhárom!
-A halál arcképcsarnoka -szólalt meg Hilary és megborzongott.
-De legalább nem mind azonosítatlan amatõrfotó -tette hozzá Tony. -A jogosítványokon
van név és cím.
-Azonnal elfaxoljuk õket -mondta Laurenski, és kiküldte Larssont a kocsihoz, hogy szóljon be
a központba. -De azt hiszem, borítékolhatjuk az eredményt.
-Huszonhárom megoldatlan gyilkosság az elmúlt öt évbõl.
-Vagy huszonhárom eltûnési eset -vetette ellen a serif.

Még két órát töltöttek a házban, de nem találtak a fotókhoz és az igazolványokhoz
hasonlóan fontos bizonyítékot. Hilary idegei vibráltak, elképzelte, hogy az õ jogosítványa is
majdnem a cipõs dobozba került. Ahányszor kinyitott egy szekrényajtót, arra várt, hogy egy
kiszáradt szív, a rajta keresztülvert karóval, vagy egy rothadó nõi koponya tárul a szeme elé.
Megkönnyebbült, amikor a házkutatás véget ért.

Odakint a csípõs éjszakában Laurenski megkérdezte:
-Ott lesznek holnap a halottkémi hivatalban?
-Rám ne számítsanak -mondta Hilary.
-Nem, kösz -felelte Tony.
-Nekünk ott nincs semmi keresnivalónk -tette hozzá Joshua.
-És a szikla-háznál mikor találkozunk? -kérdezte ekkor Laurenski.
-Hilaryval és Tonyval az elsõ dolgunk lesz reggel fölmenni, kinyitjuk a zsalukat,
kiszellõztetünk. Végül is öt éve zárva volt az a ház. Ne beszéljünk meg konkrét idõpontot;
jöjjön föl, és csatlakozzék hozzánk, ha végzett a halottkémnél.
-Rendben van -mondta Laurenski. -Viszlát, holnap. Talán a Los Angeles-i rendõrök az éjjel el
is kapják ezt a mocskot.
-Talán -sóhajtott fel reménykedve Hilary. Odafent a Mayacama hegységben távoli
mennydörgés hallatszott.

***

Bruno Frye egész éjjel önmagával beszélgetett, alaposan kitervelte, hogy haljon meg
Hilary-Katherine.

Másik énje aludt, miközben a gyertyák pislákoltak. A füst vékonyan szállt a kanócokból. A
táncoló lángok vészjósló árnyakat vetettek a falra, fényük megcsillant a halott üresen bámuló
szemében.

***

Joshua Rhinehart nehezen aludt el. Forgolódott az ágyban, egyre jobban beletekeredett a
takaróba. Hajnali háromkor kiment a bárszekrényhez, töltött magának egy nagy pohár
bourbont, és gyorsan lenyelte. De még ez sem tudta megnyugtatni.

Még soha nem hiányzott neki ennyire Cora, mint most.

Hilary néha fel-felriadt, de az éjszaka nem telt lassan a számára. Inkább
rakétasebességgel. Még mindig uralta az az érzés, hogy sodródik egy szakadék felé, de nem
tehetett semmit, amivel megállítsa ezt a sodródást.

***

Hajnal felé, amikor Tony már felébredt, Hilary feléje fordult és így szólt.
-Szeretkezz velem!
Félórát egymás karjaiba zuhanva töltöttek és bár nem volt jobb, mint korábban bármikor,
egy jottányival sem volt rosszabb. Édes, selymes, kielégítõ volt ez az együttlét.

A végén Hilary megszólalt:
-Szeretlek.
-Én is szeretlek.
-Akármi is történik -mondta a nõ -, de legalább együtt lehettünk.
-Ne légy ilyen fatalista!
-Hát... sosem lehet tudni.
-Hosszú évek vannak még elõttünk. Együtt. Ezt senki nem veheti el tõlünk.
-Te olyan optimista vagy, olyan biztos mindenben. Bárcsak korábban találkoztam volna
veled!
-A legrosszabbon már túl vagyunk -felelte a férfi.
-Most már tudod az igazat.
-De még nem fogták el Frye-t.
-De elfogják -felelte Tony megnyugtatóan. -Azt hiszi, hogy Katherine vagy, és ott fog
bóklászni valahol Westwoodban. Idõrõl idõre visszamegy, hogy lássa, nem mentél-e vissza,
elõbb vagy utóbb kiszúrják a rendõrök, és véget ér ez a rémálom.
-Ölelj át! -mondta Hilary.
-Jó.
-Mmmm. De jó!
-Az.
-Ha csak átölelsz.
-Aha.
-Már jobban is érzem magam.
-Minden rendbe jön.
-Ha az enyém maradsz.
-Akkor örökre.

***

Az ég sötét volt, a felhõk alacsonyan, vészjóslóan úsztak. A Mayacama csúcsai párába
burkolóztak.
Peter Laurenski állt a temetõben, kezét nadrágja zsebébe dugta, válla elõre görnyedt,
megborzongott a csípõs reggeli levegõben.

Bruno Frye sírjáról markoló szedte le a földet, csak az utolsó centimétereken ugrott be a
sírba két, lapátos sírásó. Miközben lapátoltak, elpanaszolták a serifnek, hogy senki nem fizeti
meg nekik, hogy ilyen korán ide kellett jönniük, ráadásul nem is reggeliztek még. De a serifet
ez nem hatotta meg; inkább sürgette õket, hogy húzzanak bele.

7:45-kor Avril Tannerton és Gary Olmstead is megérkezett a hullaszállító kocsival. Ahogy
közeledtek a serif felé, Olmstead illendõen komornak tûnt, Tannerton azonban mosolygott,
mélyeket szívott a csípõs levegõbõl, mintha csak szokásos reggeli sétáját végezné.
-Jó reggelt, Peter.
-Jó reggelt, Avril. Üdvözlöm, Gary.

-Hogy állnak? -kérdezte Tannerton.
-Azt mondják, még vagy negyedóra.

8:05-kor az egyik sírásó kimászott a sírból.
-Emelhetik -mondta.
-Akkor essünk neki! -indítványozta Laurenski.

Láncokat erõsítettek a koporsóhoz, amelyet ugyanaz a szerkezet emelt ki a sírból, mint
amellyel vasárnap a földbe süllyesztették. A koporsó fogantyúit, oldalának domborítását föld
borította, de egyébként még mindig fémesen csillogott.

8:40-ra Tannerton és Olmstead berakta a koporsót a halottszállítóba.
-Megyek magukkal a halottkémi hivatalba -közölte a serif.

Tannerton mosolyogva fordult felé.
-Biztosíthatom, Peter, nem fogunk meglógni Mr. Frye maradványaival.

***

8:20-kor, amikor a koporsót épp kiemelték a sírból néhány mérfölddel távolabb, Tony és
Hilary a mosogatóba rakta az edényeket reggeli után Joshua Rhinehart konyhájában.
-Majd késõbb elmosogatok -mondta Joshua. -Most siessünk a sziklára a házhoz. Biztos
pokoli a szag odabent. Remélem, nem lett penészes Katherine gyûjteménye. Ezerszer
figyelmeztettem erre Brunót, de mintha nem is érdekelte volna... -Joshua hirtelen
elhallgatott, meglepetten pislogott. -Hallják, miket locsogok? Hát persze, hogy nem
érdekelte, ha el is rohad minden! Hiszen az Katherine holmija volt, mit érdekelte õt, mi
történik velük?

Joshua kocsijával mentek az Árnyas Fa borgazdasághoz. Az ég piszkosszürke volt. Joshua a
dolgozói parkolóban állította le a kocsit.

Gilbert Ullman még nem érkezett meg. Õ volt az a technikus, aki karbantartotta a
függõvasutat, a szõlészet teherautóit és mezõgazdasági gépeit.

A drótkötélpályát mûködtetõ kulcs a garázsban egy szögön, és a borászat éjjeliõre, egy
testes férfi, akit Lanuccinak hívtak, örömmel odaadta Joshuának.

Joshua felvezette Hilaryt és Tonyt az emeletre; átmentek az irodákon, a laboron, majd
kiléptek egy széles gangra. Az épület másik felében a két szint egyetlen légteret alkotott. Itt
sorakoztak a hatalmas krómacél érlelõ tartályok. A levegõben enyhe élesztõ-illat terjengett.
A gang végében, az épület délnyugati sarkában egy nehéz fenyõajtón át kiléptek a szabadba,
a tetõ alá. Itt állt a négyüléses gondola -tûzoltó vörösre mázolva.

***

A patológiai laborban kellemetlen vegyszer-szag terjengett. De érezni lehetett a
halottkém, Dr. Amos Garnet rágógumijának mentolillatát.

Öten voltak a helyiségben: Laurenski, Larsson, Garnet, Tannerton és Olmstead. Az örökké
jókedvû temetkezési vállalkozót leszámítva, senki sem tûnt különösebben vidámnak.
-Nyissuk ki -mondta Laurenski. -Sietnem kell, mert Joshua Rhinehart vár.

Tannerton és Olmstead kinyitotta a bronzkoporsó zárját. A padlóra terített nylon lepedõre
földdarabok hulltak. Felemelték a koporsó tetejét.

A tetem eltûnt.

A bársonnyal és selyemmel bélelt koporsóban nem volt más, csak a három huszonöt kilós
dörzsvakolatos zsák, amelyeket Avril Tannerton pincéjébõl loptak el a hétvégén.

***

Hilary és Tony leült a gondola egyik oldalán, Joshua velük szemben. Az ügyvéd térde
hozzádörzsölõdött Tonyéhoz.

Hilary Tony kezét szorongatta, miközben a gondola lassan elindult felfelé. Nem a
magasságtól fél, de a szerkezet olyan törékenynek tûnt, hogy önkéntelenül is összekoccant a
foga.

Joshua látta a feszültséget a nõ arcán és elmosolyodott.

-Ne aggódjon! A gondola kicsi, de stabil. És Gilbert rendszeresen karbantartja.
A gondola felfelé menet enyhén himbálózott az erõs szélben.
A kilátás a völgyre egyre szebb lett. Hilary megpróbált erre koncentrálni és nem a

csikorgó, recsegõ masinára.
A gondola végül megérkezett; amint a helyére zökkent, Joshua kinyitotta az ajtót.
Amikor kiszálltak, villám cikázott át az alacsonyan szálló felhõkbõl. Esni kezdett. Hideg,

ritkán szitáló esõ.

Joshua, Hilary és Tony futva érkezett a ház elülsõ verandájára.
-És azt mondja, hogy itt nincs fûtés sem? -kérdezte Hilary.
-Öt éve nem használták a kazánt -felelte Joshua. -Ezért mondtam, hogy öltözzenek föl
melegen. Bár igazából nincs hideg. De ha sokáig kell a nyirkos házban maradnunk, csontig
hatol a hideg.

Joshua kinyitotta az ajtót, beléptek és felkattintották a magukkal hozott zseblámpákat.
-Büdös van -jegyezte meg Hilary.
-Dohszag -mondta Joshua. -Ettõl féltem.

Bementek a hallba, majd onnan a nappaliba. A zseblámpák fényében szabályos
bútorraktár tárult a szemük elé.
-Jézusom -szólalt meg Tony -, ez rosszabb, mint Bruno házában. Itt alig lehet közlekedni.
-Katherine megszállottan gyûjtötte a szép dolgokat -magyarázta Joshua. -Nem
befektetésnek. De azért sem, mert szerette nézegetni õket. Sok holmit gyömöszölt a
szekrényekbe. Festmények festmény hátán. Annyira össze van minden zsúfolva, hogy
lehetetlenség gyönyörködni bennük.
-Ha minden szobában ennyi értékes antik holmi van -jegyezte meg Hilary -, akkor ez egy
kész vagyon.
-Igen -mondta Joshua. -Ha nem zabálták föl a férgek, vagy a termeszek, vagy mit tudom én.
-Zseblámpájával végigvilágított a szobán. -Ezt a gyûjtési mániát soha nem értettem. Egészen
mostanáig. Arra volnék kíváncsi... Ahogy így elnézem ezeket és ha belegondolok, mit
mondott Mrs. Yancy...
-Maga szerint a szép dolgok gyûjtésével reagált saját csúnya életére az apja halála elõtt? szólt
közbe Hilary.
-Igen -felelte Joshua. -Leo megtörte. Összetörte lelkileg, szétbomlasztotta az önbecsülését.
Biztosan évekig gyûlölte magát, hogy hagyta az apját ezt mûvelni vele, holott nem tehetett
volna semmit.... értéktelennek érezte magát, azt hitte, ha megszépíti a környezetét, ezzel
megszépül a lelke is.

Szótlanul álltak egy darabig, nézték a bútorokkal telizsúfolt nappalit.
-Olyan szomorú ez -mondta Tony.
Joshua magához tért a révületbõl.
-Nyissuk ki a zsalukat és engedjük be a fényt.

-Nem bírom ezt a szagot -mondta Hilary és az orrához emelte a kezét -, de ha kinyitjuk az
ablakokat, beeshet az esõ és még jobban tönkremennek a drága holmik.
-Elég, ha csak résnyire nyitjuk õket -mondta Joshua. -És néhány csepp víz úgysem tudna
nagy pusztítást végezni.
-Csoda, hogy nem nõnek gombák a szõnyegbõl -jegyezte meg Tony.

Végigjárták a földszintet, kinyitogatták az ablakokat, kinyitották a zsalukat, beengedték a
szürke fényt és a friss esõillatot.

Amikor földszinten végeztek, Joshua megszólalt:
-Hilary, idelent már csak az étkezõ van és a konyha. Mit szólna, ha magára bíznánk és
Tonyval fölmennénk az emeletre.
-Oké -felelte a nõ. -Egy perc és ott leszek én is.

Zseblámpája fénykévéjét követve elindult a koromsötét étkezõbe, míg a férfiak elindultak
a lépcsõ felé.

Amikor felértek az emeleti folyosóra, Tony megszólalt:
-Ffúúú, itt mintha még büdösebb volna!

Hatalmas mennydörgés rázta meg a házat. Az ablakok beleremegtek, de még az ajtók is.
-Maga nézze meg a jobb oldali szobákat! -javasolta Joshua. -Én megyek a baloldaliakba.

Tony belépett az elsõ szobába a saját oldalán. Ez volt a varrószoba. A sarokban egy régi
Singer varrógép állt, a szomszéd sarokban pedig egy modern elektromos modell, mindkettõt
belepte a pókháló. Az ablak elõtt szabász asztal, rajta szabásminták.

Odalépett az ablakhoz, letette a zseblámpát a padlóra és megpróbálta kinyitni a zárat.
Berozsdásodott. Az esõ hangosan dobolt a zsalukon az ablak túloldalán. Joshua bevilágított a
baloldali elsõ szobába, ahol egy ágyat és egy komódot pillantott meg. A szemközti falon két
ablak volt.

Átlépte a küszöböt, tett két lépést, amikor megérezte, hogy van mögötte valaki, épp
kezdett volna megfordulni, amikor jeges fájdalom áradt szét a hátában, aztán hirtelen olyan
lett, mintha tüzes lándzsa fúródott volna a húsába -azonnal rájött, hogy megszúrták. Érezte,
hogy a kést kirántják belõle. Megfordult. Zseblámpájának fénye Bruno Frye-ra esett. Az õrült
arca vad volt, démoni. A kés felemelkedett, majd lecsapott, és ismét szétáradt Joshuában a
jeges fájdalom, ezúttal a jobb vállában. Bruno vadul rángatta a kést, míg végre ki tudta húzni.
Joshua maga elé kapta a karját. A kés éle belehasított. Megroggyant, a földre zuhant. Bruno
sarkon fordult és kilépett a zseblámpa fénykörébõl, elnyelte a sötétség. Joshua rájött, hogy
nem ordított, nem figyelmeztette Tonyt. Megpróbált kiáltani, erõlködött, de az elsõ sérülés
valóban súlyos lehetett, mert amikor hangot akart adni, szétáradt a fájdalom a mellkasában,
és nem adott ki más hangot magából, csak sziszegést, mint egy ostoba liba. Tony nyögve
kínlódott, a zárral és a rozsdás retesz végül hatalmas csikordulással engedett. Felhúzta az
ablakot, az esõ az arcába permetezett a zsalu résein.

A zsalu zárja szintén rozsdás volt, de Tony ezt is kinyitotta, kihajolt az esõbe és
kiakasztotta a zsalu táblákat, hogy ne csapkodja a szél.

Vizes volt, fázott. Remélte, hogy a kutatásban majd átmelegszik.

Amikor újabb mennydörgés gördült le a völgyre, Tony kilépett a varrószobából, bele
egyenesen Bruno Frye késébe. Tony tudta, hogy védekezzék, ha késsel támadnak rá. Tanult
önvédelmet, két alkalommal volt is szüksége rá. Most azonban meglepték.

Széles arcán torz vigyorral Frye arca felé vágott a késsel. Tonynak sikerült félrekapnia a
fejét, de a penge így is belemetszett a fejbõrébe.

Olyan volt, mintha savat öntöttek volna rá.

Tony elejtette a zseblámpát; ahogy elgurult, imbolyogni kezdtek az árnyak

Frye gyors volt, iszonyatosan gyors. Már akkor lecsapott, amikor Tony még csak védekezõ
állást vett föl. A penge most keményen a bal vállába hatolt, átszúrta a zakót, a pulóvert, az
izmokat, és ahogy kiszállt a karjából az erõ, Tony térdre rogyott.

Valahogy azonban sikerült minden energiát a jobb öklébe összpontosítania és belevágott
Frye herezacskójába. A nagy ember felhördült, hátratántorodott, és közben kihúzta a kését
Tony vállából.

Hilary, aki nem tudta, mi történik odafent, ebben a pillanatban kiabált föl. -Tony! Joshua!
Jöjjenek, nézzék meg, mit találtam!

Frye megperdült Hilary hangjára. Elrohant a lépcsõ felé, el is felejtette, hogy egy élõt
hagyott maga mögött.

Tony felállt, de a karjában minta napalm lángolt volna, megszédült. A gyomra mintha fejre
állt volna. Neki kellett támaszkodnia az ajtófélfának.

Nem tehetett mást, csak figyelmeztette Hilaryt:
-Fuss! Fuss, Hilary! Frye itt van a házban!

Hilary épp ismét kiabálni akart, amikor meghallotta Tony hangját. Egy pillanatig nem hitt a
fülének, de aztán meghallotta a lábdobogást a lépcsõ felõl. Még mindig nem látta a férfit a
lépcsõfordulóban, de tudta, csak Bruno Frye lehet.

Aztán felharsant Frye recsegõs hangja:

-Te ribanc! Ribanc! Ribanc!

Hilary megdöbbent, de nem merevedett le; elhátrált a lépcsõtõl, aztán futni kezdett,
amikor megpillantotta Frye-t a lépcsõfordulóban. Túl késõn eszmélt rá, hogy a ház eleje felé
kellett volna menekülnie, õ azonban a konyha felé menekült és már nem fordulhatott vissza.

Berontott a lengõajtón át a konyhába, épp amikor Frye az utolsó lépcsõfokokat átugrotta.

Hilary arra gondolt, hogy kerít egy kést.

De már nem volt rá ideje.

A hátsó ajtóhoz lépett, kinyitotta és kirohant a konyhából, épp amikor Frye berontott a
lengõajtón.

Most már csak a zseblámpát használhatta fegyverként, de ez nem volt fegyver.

Átvágott a verandán, lerohant a lépcsõn. Az esõ az arcába vágott. A férfi ott volt a
nyomában és folytatta a kántálást: -Ribanc! Ribanc! Ribanc!

Hilary tudta, hogy soha nem jut el a függõvasútig. A férfi ott volt a nyomában és egyre
közelebb került.

A vizes fû csúszott.

Rettegett, hogy elesik.

Hogy meghal.

Tony?

Arrafelé rohant, ami az egyetlen menekvést nyújtotta: az ajtó a földben.

Villám hasított az égbe, amit nagy dörgés követett.

Frye már nem ordított mögötte. Hilary már csak elégedett, állatias morgását hallotta.

Nagyon közelrõl.

Most már Hilary visított.

Elérte a lejtõbe vágott ajtót, amelyet alul és felül is bereteszeltek. Elõbb a felsõt tolta el,
aztán lehajolt az alsóhoz is, de már érezte is a pengét a vállai mögött. De nem szúrták hátba.
Kinyitotta az ajtót és lebámult a sûrû sötétségbe.

Megfordult.

Az esõ az arcába vágott. Frye megtorpant. Alig két méterre volt tõle. Hilary csak állt a
nyitott ajtóban és arra gondolt, vajon mi lehet a lépcsõk aljában odalent.

-Ribanc! -zihálta Frye.

De most már inkább rettegés volt az arcán, semmint düh.
-Tedd le szépen a kést! -mondta Hilary, és nem tudta, hogy a férfi engedelmeskedik-e; de
nem volt vesztenivalója. -Engedelmeskedj szépen a mamának, Bruno! Tedd le azt a kést!

A férfi tett egy lépést feléje.

Hilary nem moccant. A szíve õrjöngve vert.

Frye közelebb lépett.

Hilary reszketve lelépett az elsõ lépcsõfokra.

Épp amikor Tony a lépcsõhöz ért, egyik kezével a falnak támaszkodott, amikor zajt hallott
a háta mögött. Megfordult.

Joshua kúszott elõ a hálószobából. Erõsen vérzett a válla, az arca pontosan olyan fehér
volt, mint a haja. A tekintete már nem fókuszált.
-Mennyire súlyos? -kérdezte Tony.

Joshua megnyalta az ajkát.
-Életben maradok -mondta furcsa, sziszegõ hangon. -Hilary. Az isten szerelmére... vele
törõdjön!

Tony ellökte magát a faltól és elindult lefelé a lépcsõn. Hátratántorgott a konyhába, mert
a ház mögül Frye kiabálását hallotta.

Tony kihúzogatta a fiókokat a konyhában és fegyvert keresett.
-Gyerünk már, a francba! A kurva életbe!

A harmadik fiókban voltak a kések. Kiválasztotta a legnagyobbat. Hegyes volt és kissé
rozsdás, de kegyetlenül éles.

Bal karja rettenetesen fájt. A jobb kezével fogta volna, de arra szüksége volt, ha Frye-jal
akart szembeszállni.

A fogát csikorgatva tántorgott elõre, mint egy részeg. A verandáról azonnal meglátta Frye-

t. A férfi állt egy földbe vágott ajtó elõtt.
Hilaryt nem látta sehol.
Hilary lehátrált a hatodik lépcsõfokig. Ez volt az utolsó.
Bruno állt a lépcsõ tetején, csak nézett lefelé, de nem mert utána jönni. Hol szukának
nevezte, hol pedig nyöszörgött, mint egy kisgyerek. Hányódott két vágy között: hogy megölje
a nõt, és hogy elmeneküljön a gyûlöletes helyrõl.

Suttogások.

Hilary hirtelen meghallotta a suttogást, a bõrén végigfutott a hideg. Sziszegés volt ez
szavak nélkül, halk hang, amely azonban egyre fokozódott.

Erezte, hogy valami felmászik a lába szárára.

Felsikoltott és fellépett egy lépcsõfokra, közelebb Frye-hoz. Lenyúlt, hogy lesöpörje a
lábáról, és beleütközött valamibe a keze.

Borzongva kapcsolta fel a zseblámpát, és körbevilágított a földalatti helyiségben.

Csótányok. Több száz, vagy talán ezer is hemzsegett belõlük -a padlón, a falakon és az
alacsony mennyezeten. Nem hétköznapi csótányok voltak, ha-nem hatalmasak, öt centi
hosszúak, két centi szélesek, hihetetlenül hosszú, antennaszerû csápokkal.

A suttogó hangot állandó mozgásuk keltette, ahogy páncéljuk összesúrlódott.

Hilary felordított. Fel szeretett volna rohanni és el, minél távolabb kerülni innen; de Frye
ott állt fent és várt.

A csótányok menekültek a fény elõl, hiszen földalatti lények voltak. Hilary imádkozott,
nehogy lemerüljenek az elemei.

Egyre erõsebb lett a suttogás.

Egyre több csótány mászott elõ a helyiségbe a padló repedésein, tízesével, húszasával,
százasával jöttek. Már így is legalább kétezer volt belõlük a helyiségben, amely nem lehetett
szélesebb hat méternél. Két-három rétegben másztak egymásra a fény elõl, de egyre
merészebbek lettek. Hilary felpillantott Brunóra.
-Te ribanc! -mondta a férfi.

Még Leo Frye építette ezt a vermet, amely 1918-ban általános volt errefelé. De véletlenül
ingatag talajba vájatta. Hilary látta a sok tapasztás nyomát a padlón. Ahányszor csak
megmozdult a föld, újabb repedések támadtak a falakon, a padlón.

És felmásztak a csótányok... a pokolból.

Mint ahogy most is egyre csak gyûltek a résekbõl.

Most már hat-hét rétegben tapodták egymást, beborították a falakat, a mennyezetet,
nyugtalanul nyüzsögtek egymáson. Suttogásszerû hangjuk most már harsogássá fokozódott.

Katherine ebbe a verembe zárta Brunót büntetésbõl. A sötétbe. Nem egyszer több órára
is.

A csótányok hirtelen elindultak Hilary felé. Ahogy fokozódott a nyomás, nem bírták
tovább és szétspricceltek, hullámokban, sziszegve indultak elõre, nem érdekelte õket a fény.

Hilary visítva indult fölfelé a lépcsõn, mint aki inkább Bruno kését választja, mint ezt a
gusztustalan rovarhordát.

Frye vigyorogva pillantott le rá.
-Lássuk, neked hogy fog tetszeni, te ribanc! -És rácsapta az ajtót.

A ház mögötti udvar nem lehetett több húsz méternél, de Tony legalább egy mérföldnek
érezte, míg a verandáról eljutott odáig, ahol Frye állt. Megbotlott, többször is elcsúszott a
nedves füvön, nem egyszer sérült vállára esett. Ilyenkor mintha villám cikázott volna a
szemhéja mögött, majd sötétség ereszkedett rá, de erõt vett magán és felállt.

Látta, hogy Frye becsukja az ajtót, és rátolja a reteszt. Hilary biztos ott van az ajtó mögött.

Tony úgy tette meg az utolsó öt métert, hogy Frye megfordul és meglátja. De a nagydarab
ember csak az ajtót bámulta merõn. Hallgatta odalentrõl Hilary kiabálását. Tony a háta mögé
lépett, és a lapockái közé nyomta a nagykést.

Frye fájdalmasan felkiáltott és megfordult.

Tony hátra botladozott és imádkozott, hogy halálos legyen a seb. Tudta, hogy semmi
esélye Frye-jal, ha kézitusára kerülne a sor -különösen úgy nem, ha csak a fél kezét
használhatja.

Frye rémülten kapkodott a háta felé, hogy elérje a kés nyelét, de nem ért el odáig a keze.

Kicsordult a vér a szája sarkából.

Tony újabb lépést tett hátra. Majd megint egyet.

Frye feléje tántorgott.

Hilary állt a legfelsõ lépcsõn, és öklével verte az ajtót. Sikoltozva kiabált segítségért.

A háta mögé pillantott, a lépcsõ felé villantotta a lámpáját. Már a sustorgó-zümmögõ
tömeg látványa iszonyattal töltötte el. Mintha derékmagasságig megtelt volna a helyiség
csótányokkal. Úgy hömpölygött és sziszegett ez a massza, mintha egyetlen élõ organizmus
volna, számtalan éhes szájjal.

Most vette csak észre, hogy még mindig sikít. A hangja kezdett berekedni. De képtelen
volt abbahagyni.

Némelyik rovar merészen belemászott a fénykörbe; kettõ elérte a lábát. Agyontaposta
õket. Mások léptek a helyükbe.

Megfordult és újból püfölte az ajtót.

Aztán a zseblámpa kialudt. Esztelen rémületében azzal verte az ajtót. Az üveg eltört, a
fény kialudt.

Egy pillanatra elült a suttogás -de aztán hangosabb lett, mint valaha volt.

Hilary az ajtónak vetette a hátát.

Eszébe jutott a magnófelvétel, amelyet Dr. Rudge rendelõjében hallottak az elõzõ nap. Az
ikrekre gondolt, akiket ide zártak be -ahogy a szemüket és a szájukat védik a csótányoktól.
Ez az állandó sikoltozás tette ilyen rekedtté a hangjukat; napokat, heteket, hónapokat
visíthattak át az életükbõl.

Rémülten meredt a sötétbe, azt várta, hogy a rovartenger el fogja nyelni.

Érezte õket a bokáján, aztán a karján, csapkodta õket.

A rettenetes sustorgás most már szabályosan fülsiketítõ volt.

A fülére tapasztotta a kezét.

A mennyezetrõl a fejére pottyant egy csótány, visítva söpörte ki a hajából.

Hirtelen feltárult az ajtó a háta mögött, a fény a pince sötétjébe hasított. Látta, hogy a
rovarok már csak egy lépcsõfoknyira voltak tõle, aztán Tony kirángatta a verembõl az esõbe,
a csodálatos szürke fénybe.

Néhány csótány még a ruháján volt, Tony leverte õket róla.
-Jézusom! -mondta elképedten. -Jézusom!

Hilary a férfinak támaszkodott.

Már nem voltak rajta rovarok, de úgy képzelte, hogy még mindig ott másznak rajta. Vadul
remegett, Tony átölelte ép kezével és csendesen próbálta nyugtatgatni.

Végre Hilary abba tudta hagyni a visítozást.
-Megsérültél -szólalt meg.
-Túlélem. És festeni fogok.

Hilary ekkor látta meg Frye-t. Elnyúlt a fûben, arccal lefelé feküdt; látszott rajta, hogy
halott. A hátából kés állt ki, ingét teljesen átáztatta a vér.
-Nem tehettem mást -mondta Tony. -Igazából nem szerettem volna megölni. Sajnáltam...
amit Katherine tett vele. De nem volt más választásom.

Otthagyták a tetemet, átmentek a füvön. Hilarynak alig volt erõ a lábában.
-Oda zárta be az ikreket az a nõ büntetésbõl -mondta Hilary. -Vajon hányszor? Százszor?
Ezerszer?
-Ne gondolj rá! -mondta Tony. -Gondolj arra, hogy élünk, hogy együtt vagyunk! Gondolj
arra, van-e kedved hozzámenni egy ex-zsaruhoz, aki festõként szeretne megélni!
-Azt hiszem, nagyon szeretnék.

Tíz méterre voltak a háztól, amikor Laurenski serif futott ki a házból a verandára.
-Mi történt? -kiabálta oda nekik. -Jól vannak?

Nem válaszoltak neki.
-Hosszú évek vannak elõttünk -mondta a férfi Hilarynak. -Innentõl kezdve minden rendben
lesz. Életünkben elõször tudjuk, hogy kik vagyunk, hogy mit akarunk, és hogy hova megyünk.
Legyõztük a múltat. A jövõ már a miénk.

Ahogy közeledtek a serif felé, az õszi esõ csendesen mosta a fejüket és suttogva hullott a
fûre.

Digitalizálta -LadyAni